Ухвала

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 511/2882/23
провадження № 61-6510ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року у складі судді: Ільяшук А. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова Альвіна Йосипівна про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що з 19 жовтня 1962 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5 . Позивачі придбали для своєї доньки ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_7 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який оформили на ОСОБА_7 . Окрім того, позивачі забезпечили будинок усіма необхідними меблями та іншими речами, необхідними для проживання.

У 1995 році ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розлучилися та ОСОБА_7 відчужив (подарував) спірний будинок на користь 

ОСОБА_8 подальшому, ОСОБА_6 вийшла заміж за ОСОБА_4 .

У 2015 році стало відомо, що ОСОБА_6 захворіла. Разом з цим, відповідач не проявляв належного догляду за хворою дружиною, не був присутній під час проведення їй операцій.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, спадкоємцями першої черги були позивачі та відповідач. 28 серпня 2019 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що позивачам необхідно з`явитися до нотаріуса.

Того ж дня позивачі разом із відповідачем прибули до приватного нотаріуса Іванової А. Й. По дорозі до приватного нотаріуса, відповідач пояснив позивачам, що вони повинні написати заяву про прийняття спадщини. Прибувши до нотаріуса, остання дала підписати позивачам заяви.

Поряд з цим, зміст заяв нотаріусом не роз`яснювався, через проблеми із зором, позивачі також самостійно їх не читали. Через деякий час позивачам стало відомо, що у відповідача є нова дружина, яка повідомила їм, що у них жодних прав на вказаний будинок немає, а його власником є виключно відповідач.

Позивачі є особами з інвалідністю ІІ групи, а також особами похилого віку, та в період важкого стану у зв`язку із смертю доньки, відповідач у змові з нотаріусом або запевнивши останню у дійсності намірів позивачів, привіз позивачів до нотаріуса, де вони підписали заяви про відмову від спадщини. При цьому, на момент складання заяв про відмову від спадщини позивачі абсолютно не розуміли значення своїх дій.

З урахуванням викладеного, позивачі просили:
визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 28 серпня 2019 року, якою остання відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_6 на користь чоловіка спадкодавиці ОСОБА_4 ;
визнати недійсною заяву ОСОБА_3 від 28 серпня 2019 року, якою останній відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_6 на користь чоловіка померлої ОСОБА_4 ;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 244, видане 12 червня 2020 року приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Івановою А. Й.;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
звернувшись до суду з цим позовом, позивачі посилаючись на складання ними відповідно заяв про відмову від прийняття спадщини (після смерті їх доньки) внаслідок обману, що мав місце з боку відповідача, визначили правовою підставою позову правила статті 230 ЦК України, та на момент складання заяв вони абсолютно не розуміли значення своїх дій (стаття 225 ЦК України);
при відмові у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог;
як встановлено з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 відповідно до заяви, яка містяться в спадковій справі, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від належної їй частки спадкового майна, яка залишилася після смерті доньки ОСОБА_6 . У цій заяві ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено її право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України. Аналогічного змісту підписав заяву ОСОБА_3 та нотаріусом йому було роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України;
згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття;
суд вказав, що вказані обставини свідчать про обізнаність позивачів зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк позивачі не скористалися. При цьому, суд вважав необхідним зазначити, що зміна думки щодо відмови від спадщини на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною;
недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа № 705/2897/16-ц);
а тому, врахувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, і сам факт обману. При цьому, правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними;
висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12). Водночас, допитані свідки за клопотанням позивачів, не були свідками вказаних подій, оскільки під час підписання заяв про відмову від прийняття спадщину були присутніми лише позивачі, відповідач та приватний нотаріус;
для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Під час розгляду справи, судом було роз`яснено право позивачів заявити клопотання про проведення експертизи для встановлення можливості або неможливості усвідомлення значення своїх дій у день підписання заяв, однак таке клопотання заявлено не було;
таким чином, надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено, що на момент складання заяв про відмову від спадщину вони не розуміли значення своїх дій.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року апеляційну скаргу адвоката Месропянцевої О. В. - представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , залишено без задоволення. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та вказав, що врахувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, і сам факт обману. Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачі, як спадкоємці за законом, скористалися своїм правом відмови від спадщини, не надавши до суду доказів того, що під час підписання заяв вони не розуміли значення своїх дій;
при цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції розглядаючи справу не перевірив належним чином зазначені позивачами підстави недійсності правочин, я написання заяви про відмову від права, а спадщину внаслідок помилки, яка вплинула на їх волевиявлення, оскільки позивачі при її написанні вважали, що підписують заяви про прийняття спадщини, колегія суддів залишає без задоволення. Оскільки в оцінці дотримання судом першої інстанції норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів апеляційний суд врахував, що неподання стороною позивачів належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачами обставини, а не висновки суду, ґрунтуються на припущеннях. Позивачі мали довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені їх цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.

14 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 другої статті 389 ЦПК України. 

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 755/7051/15-ц; від 19 грудня 2019 року у справі № 203/1523/16-ц; від 01 квітня 2020 року у справі № 553/2403/17; від 20 січня 2021 року у справі № 202/7555/16-ц.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід вказати, яке саме було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, обґрунтувавши при цьому, порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. 

Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 755/7051/15-ц; від 19 грудня 2019 року у справі № 203/1523/16-ц; від 01 квітня 2020 року у справі № 553/2403/17; від 20 січня 2021 року у справі № 202/7555/16-ц у яких, на думку особи, яка подає касаційну скаргу, викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Оскільки указані постанови відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що позбавляє можливості касаційний суд ідентифікувати та урахувати їх висновки та відповідно не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду у справах № 755/7051/15-ц, № 203/1523/16-ц, № 553/2403/17, № 202/7555/16-ц повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат