ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 761/8285/22

провадження № 61-6799св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Роман Олександрович, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Юрієм Олександровичем, на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В.,Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Р. О., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності у порядку спадкування, витребування майна із чужого незаконного володіння. 

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра - ОСОБА_4 , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стретович Т. І. від 03 серпня 2021 року за реєстровим № 260, була власницею квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона як спадкоємець другої черги за законом у межах визначеного законом строку звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 14 лютого 2022 року приватним нотаріусом Веліксар Т. І. було заведено спадкову справу (номером у спадковому реєстрі 69134993) до майна померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (місце заведення спадкової справи - Одеська область, Ізмаїльський район).

Після відкриття спадщини вона дізналася про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після смерті ОСОБА_4 , від імені останньої було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві особистої приватної власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком P. O., за реєстровим № 1380. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 , яка діяла як представник ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою B. C. 14 серпня 2021 року за реєстровим № 11218, передала у власність покупця - ОСОБА_2 спірну квартиру.

Право власності за ОСОБА_2 було зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком P. O. 16 серпня 2021 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59868346, номер запису про право власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000.

Посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , відчужила від імені останньої на користь відповідача спірну квартиру, було укладено після смерті довірителя. Відтак, ОСОБА_2 безпідставно набув право власності на квартиру.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. 16 серпня 2021 року за реєстровим № 1380;
- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 43514860;
- визнати за нею право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 ;
- витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 рокуу складі судді Фролової І. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1612878280000, загальна площа 80,3 кв. м, житлова площа 47,4 кв. м, що складається із двох жилих кімнат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, тому належним способом захисту є витребування майна від останнього власника спірної квартири із застосуванням положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а не визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності за попереднім власником.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. 16 серпня 2021 року за реєстровим № 1380.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 43514860.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 .
Витребувано квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від імені власниці квартири  ОСОБА_4 було укладено на підставі довіреності вже після її смерті, що виключає волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним їй майном.

Суд зазначив, що довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою B. C. 14 серпня 2021 року за реєстровим № 11218, припинила свою дію 15 серпня 2021 року у зв`язку зі смертю довірителя. Відтак, укладений 16 серпня 2021 року договір купівлі-продажу квартири на підставі вказаної довіреності, що припинила свою дію зі смертю  ОСОБА_4 , є недійсним, оскільки вчинений особою, яка не мала права таке майно відчужувати та не володіла необхідним обсягом цивільних прав на його вчинення. Отже, ОСОБА_2 є таким, що безпідставно набув право власності на спірне майно.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка як спадкоємиця в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , тому має право захистити порушені права володіння та користування спадковим майном шляхом визнання за нею права власності на квартиру та витребування її у відповідача.

Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Герасимова П. О., задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-11267св24).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника щодо яких відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішеннята направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богуш М. К., задоволено.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р. О. 16 серпня 2021 року за реєстровим № 1380.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 43514860.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 .
Витребувано квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, виконавши вказівки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення у справі (частина п`ята статті 411 ЦПК України, частина перша статті 417 ЦПК України), виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від імені власниці квартири  ОСОБА_4 було укладено на підставі довіреності вже після її смерті, що виключає волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним їй майном.

Суд зазначив, що довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою B. C. 14 серпня 2021 року за реєстровим № 11218, припинила свою дію 15 серпня 2021 року у зв`язку зі смертю довірителя. Відтак, укладений 16 серпня 2021 року договір купівлі-продажу квартири на підставі вказаної довіреності, що припинила свою дію зі смертю  ОСОБА_4 , є недійсним, оскільки вчинений особою, яка не мала права таке майно відчужувати та не володіла необхідним обсягом цивільних прав на його вчинення. Отже, ОСОБА_2 є таким, що безпідставно набув право власності на спірну квартиру.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка як спадкоємиця в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , тому має право захистити порушені права володіння та користування спадковим майном шляхом визнання за нею права власності на квартиру та витребування її у відповідача.

Розподіл судових витрат апеляційним судом здійснено з урахуванням положень статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Івахненко Ю. О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2025 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року визначено суддю-доповідача Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: ОСОБА_5, Луспеника Д. Д.

30 травня 2025 року суддя Верховного Суду Коломієць Г. В. заявила про самовідвід у справі з тих підстав, що під час розгляду даної справи у суді першої інстанції секретарем судового засідання був її пасинок - Коломієць А. Д.Тому з метою уникнення сумнівів у неупередженості та забезпечення об`єктивності розгляду цієї справи вважала, що підлягає самовідводу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2025 року заяву судді Верховного Суду Коломієць Г. В. про самовідвід задоволено.
Відведено суддю Верховного Суду Коломієць Г. В. за її заявою від участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Р. О., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 травня 2025 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року визначено суддю-доповідача - Лідовця Р. А. та суддів, які входять до складу колегії: ОСОБА_5, Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України; клопотання заявника про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року задоволено та зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2025 року заяву представника  ОСОБА_1 - адвоката Богуш М. К., про продовження строку для подання відзиву на касаційну скаргу задоволено.
Продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 23 липня 2025 року.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2026 року № 230/0/226-26 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 .

Посилається на те, що станом на час укладення договору купівлі-продажу, він не знав і не міг знати про обставини, які призвели до недійсності правочину, отже, є добросовісним набувачем спірного майна.  ОСОБА_2 не міг бути обізнаним про смерть ОСОБА_4 , оскільки інформації в Державному реєстрі актів цивільного стану щодо актового запису про смерть станом на 16 серпня 2021 року не було.

Вважає, що позбавлення добросовісного набувача права власності на спірне нерухоме майно призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і покладе на нього непропорційний і надмірний тягар.

ОСОБА_1 , як спадкоємиця за законом після смерті ОСОБА_4 , має право вимагати від довіреної особи ОСОБА_3 передати все одержане у зв`язку із виконанням довіреності, виданої ОСОБА_4 , тобто має право на отримання грошових коштів, одержаних за договором купівлі-продажу, що за умов справедливості й балансу інтересів сторін, на думку заявника, буде ефективним способом захисту порушеного права позивачки у спірних правовідносинах.

Зазначає, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності за позивачем не є ефективним способом захисту прав власника.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Івахненко Ю. О., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) та постановах Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 524/11562/21 (провадження № 61-16678св23), від 24 травня 2023 року у справі № 640/10024/18 (провадження № 61-9520св20), від 10 липня 2024 року у справі № 726/959/19 (провадження № 61-3271св24), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також представник ОСОБА_2 - адвокат Івахненко Ю. О., зазначає про порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судове рішення оскаржується з підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У липні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Богуш М. К., подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що доводи  ОСОБА_2 викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.

У липні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Богуш М. К., подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, як обґрунтоване тим, що правові висновки Верховного Суду, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, стосуються правовідносин, які не є подібними із цією справою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є рідними сестрами, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження шлюбного прізвища від 23 лютого 2022 року № 00035209217; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 23 лютого 2022 року № 00035203923; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 серпня 2020 року № 0002740876; копією свідоцтва про народження серії  НОМЕР_1 від 05 червня 1963 року (том 1, а. с. 13-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно 23 лютого 2022 року (том 1, а. с. 12).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стретович Т. І. 03 серпня 2021 року ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 17).

16 серпня 2021 року між  ОСОБА_4 (продавець), від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою B. C. 14 серпня 2021 року за реєстровим № 11218, діяла ОСОБА_3 (представник продавця) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком P. O., за реєстровим № 1380 (том 1, а. с. 19-22).

14 лютого 2022 року  ОСОБА_1 як спадкоємець другої черги за законом у межах встановленого законом строку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та 14 лютого 2022 року приватним нотаріусом Веліксар Т. І. було заведено спадкову справу (номером у спадковому реєстрі 69134993) до майна померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (місце заведення спадкової справи - Одеська область, Ізмаїльський район), що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру від 18 лютого 2022 року № 68610452 (том 1, а. с. 18).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 лютого 2022 року № 300324466 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком P. O., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59868346, номер запису про право власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000 (том 1, а. с. 23-24).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Поданий  ОСОБА_1  позов спрямований на захист інтересу спадкоємця померлої власниці квартири  АДРЕСА_1 , яка незаконно вибула з її володіння на підставі довіреності спадкодавця після її смерті.

Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем

У справі, що переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16 серпня 2021 року, укладеним між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , оскільки предметом цього договору є квартира, яка входить до спадкової маси її сестри - ОСОБА_4 , та яка відчужена на підставі довіреності спадкодавця після її смерті.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Цивільна правоздатність - це визнана за фізичною особою можливість мати цивільні права і нести цивільні обов`язки. Її мають усі фізичні особи (частина перша статті 25 ЦК України).

Зміст правоздатності складає сукупність тих цивільних прав та обов`язків, які можуть мати фізичні особи.

Частиною першою статті 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Отже, цивільну правоздатність має лише фізична особа, яка є живою.

Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).

Згідно із частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Представництво на підставі договору регулюється главою 68 ЦК України (доручення), згідно зі статтею 1000 якої за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

До обов?язків повіреного, зокрема, належить надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Тлумачення статті 248 ЦК України свідчить, що підстави припинення представництва, які безпосередньо не пов?язані з особою самого представника, розраховані на їх сприйняття (обізнаність) представником. Водночас навіть в ситуації обізнаності представника про смерть особи, яка видала довіреність, за представником може бути визнане збереження його повноважень за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. У такій ситуації представник фактично діє щодо інших осіб та в їх інтересах (правонаступників особи, яка видала довіреність - довірителя).

Тому представник зберігає повноваження, які він повинен здійснювати за наявності певних обставин. Законодавець їх визначає найширше - якщо цього вимагають невідкладні справи або такі дії, невиконання яких може призвести до виникнення збитків (абзац 2 пункту 6 частини першої статті 248 ЦК України). З урахуванням презумпції правомірності, слід покладатися на добросовісність дій представника. Тим більше, що їх здійснення ним має відповідати інтересам спадкоємців. Але в разі зловживання представником своїми повноваженнями або прямим порушенням приписів закону спадкоємці можуть оспорювати з цих підстав вчинений правочин.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, апеляційний суд виходив із того, що зібраними у справі доказами підтверджується той факт, що укладання оспорюваного договору мало місце після смерті його учасника - продавця ОСОБА_4 , а тому представник ОСОБА_3 втратила повноваження представляти інтереси продавця внаслідок припинення представництва за довіреністю з підстав, визначених пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам, унаслідок чого дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки у справі, яка переглядається, зазначена позовна вимога є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21)). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Більше того, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Отже, підлягають скасуванню й постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки вимоги про скасування запису не є необхідним для ефективного захисту прав та інтересів позивачки.

Щодо вимоги про визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування

Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на таке.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно із частинами третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23), в яких, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Отже, у спірних правовідносинах задоволення віндикаційного позову є належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , як спадкоємця, що прийняв спадщину померлої ОСОБА_4 , тому задоволення вимоги про визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру є зайвим.
Отже, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог про витребування спірної квартири

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири від ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, а тому порушене право позивачки, як власника майна, підлягає судовому захисту відповідно до положень статті 388 ЦК України шляхом витребування такого майна у добросовісного набувача.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду, з огляду на таке.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладено у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, установивши, що спірне майно вибуло з володіння позивачки, як спадкоємця померлого власника, не з його волі, і не з волі спадкодавця, дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивачки, як власниці майна, підлягає захисту шляхом витребування спірної квартири на її користь від відповідача відповідно до положень статті 388 ЦК України.

Позивачка у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті сестри шляхом подання до нотаріусу заяви про прийняття спадщини, отже, набув право захищати свої права на спадкове майно, у тому числі шляхом, витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18)), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Верховний Суд дійшов висновку, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, яка переглядається касаційним судом, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин та беручи до уваги те, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі оплатного цивільно-правового договору, витребування зазначеної квартири на користь позивачки, як спадкоємиця  ОСОБА_4 за законом, сприятиме забезпеченню «справедливого балансу» між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Верховний Суд вважає, що за обставин цієї справи витребування спірної квартири у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачкою вимогами визнається законним заходом, який ставить за мету як особистий інтерес позивачки, спрямований на захист її порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження в країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб права власності на майно, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.

При цьому ОСОБА_2 , як добросовісний набувач, не позбавлений можливості відновити свої права у спосіб, у тому числі, передбачений статтею 661 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом до представника продавця спірного нерухомого майна із вимогою про відшкодування збитків.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки добросовісності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірної квартири від ОСОБА_2 .

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про витребування квартири відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Посилання касаційної скарги заявника на застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) та постановах Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 524/11562/21 (провадження № 61-16678св23), від 24 травня 2023 року у справі № 640/10024/18 (провадження № 61-9520св20), від 10 липня 2024 року у справі № 726/959/19 (провадження № 61-3271св24), є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи
на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд вважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1  про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири; скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 ; визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Ураховуючи, що в частині позовних вимог  ОСОБА_1 про витребування квартири, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, суд в цій частині правильно застосував норми матеріального права до встановлених на підставі поданих доказів фактичних обставин, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції у цій частині без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо клопотання про закриття касаційного провадження

У поданому у липні 2025 року до Верховного Суду клопотанні представник позивачки - адвокат Богуш М. К. проситьзакрити касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки постанови Верховного Суду, на які заявник касаційної скарги посилається як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, прийняті не за подібних правовідносин із справою, яка переглядається Верховним Судом.

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Оскільки касаційна скарга була подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.

Ураховуючи наведене, у задоволенні вказаного клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, у тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Ю. О., скасовує постанову суду апеляційної інстанції у відповідній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений заявником судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 969,60 грн.

Керуючись статтями 141, 396, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке подане її представником - адвокатом Богуш Мариною Костянтинівною, про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Івахненком Юрієм Олександровичем, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності у порядку спадкування скасувати та ухвалити нове судове рішення у цій частині.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Роман Олександрович, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності у порядку спадкування, відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про витребування квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 3 969 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 60 копійок.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у нескасованій частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець   Є. В. Синельников   Ю. В. Черняк