ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 200/3445/25
адміністративне провадження № К/990/49653/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 200/3445/25
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року (суддя Буряк І.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року (головуючий суддя - Гаврищук Т.Г., судді: Блохін А.А., Сіваченко І.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії В/ч НОМЕР_1 щодо встановлення ОСОБА_1 з 19 липня 2021 року розміру грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704);
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) з 19 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року на підставі Постанови № 704, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом па 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 1З, 14 до Постанови № 704;
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 з 01 січня 2022 року перерахунку грошового забезпечення на підставі Постанови №704, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12, 13, 14 до Постанови № 704;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року на підставі Постанови № 704, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом па 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704;
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 з 01 січня 2023 року перерахунку грошового забезпечення на підставі Постанови №704, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом па 01 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) з 01 січня 2023 року по 12 липня 2023 року на підставі Постанови № 704, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарною року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) за період з 19 липня 2021 року по 12 липня 2023 року включно за весь час затримки виплати, а саме: за період з 19 липня 2021 року по день фактичної виплати грошового забезпечення.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року в задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено, а позовну заяву залишено без розгляду в частині позовних вимог, що стосуються грошового забезпечення належного до виплати у період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року. Роз`яснено позивачу, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. До 18 липня 2022 року включно діяла редакція статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно з якою строки звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення (заробітної плати) та його складових частин не застосовувалися, а тому строк позовної давності не застосовується до позовних вимог заявлених у цій справі за період з 19 липня 2019 року в частині перерахунку грошового забезпечення розрахованого з урахуванням іншої розрахункової величини по 18 липня 2022 року включно, проте, до інших позовних вимог строк позовної давності застосовується.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням виплати грошового забезпечення за місяць наприкінці такого місяця (про інше позивачем суду не повідомлено), то позивач мав звернутись до суду з позовом стосовно заявлених позовних вимог за період з липня 2022 по травень 2023 у наступні 3 місяці після відміни карантину, тобто до 30 вересня 2023 року, проте позивачем подано до суду відповідний позов лише у травні 2025 року, відтак, із пропуском тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.
Суд першої інстанції установив, що у клопотанні про поновлення строку звернення до суду представник позивача не наводить підстав та не надає доказів щодо поважності пропуску строку звернення суду.
Визначаючи початок відліку строку звернення до суду з указаними позовними вимогами, суд першої інстанції керувався тим, що грошове забезпечення є щомісячною виплатою, її розмір щомісяця відомий особі, яка її отримує, а отже позивачу мало бути відомо про невиплату у складі грошового забезпечення індексації за наявності підстав для її виплати або виплату у неналежному розмірі. Отримуючи виплату у неналежному, на думку особи, розмірі, вона має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про складові виплати, як вона обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання виплати особою вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
У цьому зв`язку суд першої інстанції відзначив, що позивача виключено зі списків особового складу частини 12 липня 2023 року, втім, позивачем не надано суду доказів, що він вчиняв будь-які дії з метою отримання від відповідача відповідних відомостей, а отже у суду відсутні докази вчинення позивачем активних дій для з`ясування обставин порушення його прав у розумний строк з моменту, коли позивач мав дізнатись про таке порушення.
Суд звернув увагу на те, що позивач у якості доказів надав лише довідку від 07 червня 2023 року № 193, яка свідчить про безпосередню участь у зоні бойових дій у відповідні періоди з 2017 року по лютий 2023 року. Доказів перебування позивача у зоні бойових дій після 12 липня 2023 року (виключення із списків особового складу) суду не надано.
За таких обставин суд першої інстанції не встановив обставин, які могли б перешкоджати позивачу звернутися до суду у встановлений законом строк, а тому підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні. Відтак, позов ОСОБА_1 належить залишити без розгляду в частині позовних вимог, що стосуються грошового забезпечення належного до виплати у період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у справі №200/3445/25 - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року без розгляду. 
Суд зазначив про необґрунтованість доводів позивача про те, що початок перебігу тримісячного строку звернення до суду слід обчислювати з моменту отримання відповіді від 25 квітня 2025 року на його заяву від 14 квітня 2025 року, оскільки вказана дата свідчить виключно про час, коли позивач почав вчиняти дії направлені на реалізацію свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру грошового забезпечення, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду. При цьому, сам факт проходження військовослужбовцями військової служби не є безумовною підставою для поновлення таким особам - військовослужбовцям строків звернення до суду. Навпаки, суд у кожному конкретному випадку має оцінити викладені такими особами обставини неможливості своєчасного звернення до суду в сукупності з документальним підтвердженням таких обставин.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у суді касаційної інстанції. Позиція інших учасників справи
Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що частина друга статті 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року пов`язує перебіг процесуального строку звернення до суду з настанням факту, що має юридичне значення - з днем одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Таке повідомлення позивачу у день звільнення та у період до 28 квітня 2025 року вручене не було. Відповідний юридично-значимий факт настав лише 28 квітня 2025 року та пов`язаний з отриманням позивачем листа від 25 квітня 2025 року № 857. При цьому, після виявлення можливого порушення свого права, позивач вчиняв активні дії, що були спрямовані на з`ясування даного факту, та такі дії вказують на добросовісність поведінки і відсутність ознак зловживання процесуальними правами. 
Зокрема, як зазначає позивач, 12 липня 2023 року він виключений зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 у зв`язку з переміщенням до нового місця служби - ІНФОРМАЦІЯ_1 та на той час не знав про порушення свого права. З 24 березня 2024 року по даний час позивач проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 . У лютому 2025 року від інших військовослужбовців позивач дізнався про можливі факти порушень при виплаті грошового забезпечення, у зв`язку із чим звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, в якій просив сприяти у забезпеченні надання В/ч НОМЕР_1 відомостей щодо нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення. 28 квітня 2025 року позивач отримав відповідь на свою заяву, а 08 травня 2025 року звернувся з позовною заявою до суду.
На переконання касатора, оскільки відповідач нараховував та виплачував грошове забезпечення з порушенням норм матеріального права щодо доведення до позивача розрахунків грошового забезпечення, обмеження останнього в таких умовах на доступ до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, мало б бути застосоване судом з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму.
За наведених мотивів автор касаційної скарги вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 77, статей 2, 7, 242 КАС України. Формуючи відповідні висновки та визначивши, що позивач, не маючи профільної освіти, має обов`язок знати вимоги законодавства, яке регулює особливості та порядок нарахування грошового забезпечення, у той самий час як відповідач, у якого діє штат фінансистів та бухгалтерів, об`єднаних у Фінансово-економічну службу військової частини, судом звільняється від доказування факту доведення до позивача розрахунків виплачуваного грошового забезпечення, суди першої та апеляційної інстанцій тим самим надали перевагу під час розгляду спору відповідачу - суб`єкту владних повноважень, що є більш сильною стороною у порівнянні з позивачем, та на якого процесуальний закон покладає обов`язок доказування у вказаній категорії справ.
Ухвалою від 11 грудня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не надіслав, що не є перешкодою для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України.
Ухвалою від 29 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини
Витягом із наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 липня 2023 року підтверджується, що старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 14 запасної роти В/ч НОМЕР_1 , призначеного наказом командира В/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 07 липня 2023 року № 2021-РС, на посаду стрільцем відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12 липня 2023 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого з 13 липня 2023 року. Вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.
14 квітня 2025 року позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ), у якій просив, серед іншого, надати інформацію щодо розмірів та складових нарахованого йому грошового забезпечення за період проходження служби у В/ч НОМЕР_1 .
У відповідь на заяву позивача В/ч НОМЕР_1 листом від 25 квітня 2025 року № 857 надала позивачеві довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 10.11.2016 року по 11.11.2019 року та з 19.07.2021 року по 12.07.2023 року.
Факт застосовування прожиткового мінімуму, установленого законом на 01 січня 2018 року - 1762,00 грн при обрахунку грошового забезпечення позивача за спірний період відповідачем не заперечується, що підтверджується означеним листом В/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки В/ч НОМЕР_1 від 07 червня 2023 року № 2954 старший солдат ОСОБА_1 брав безпосередньо участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області, зокрема у період з 14 вересня 2021 року по 12 січня 2023 року, з 25 лютого 2023 року.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
VI. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права щодо залишення без розгляду позовних вимог про нарахування та виплату позивачеві грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року.
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
У справі, що розглядається, позивач просив перерахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 19 липня 2021 року по 12 липня 2023 року. До суду з такими вимогами позивач звернувся у травні 2025 року.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року, застосував приписи статті 233 КЗпП України щодо строку звернення до суду у редакції, чинній після змін, внесених Законом № 2352-IX, яка встановлює тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі №460/21394/23.
У постанові від 21 березня 2025 року Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду, зокрема, від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19 липня 2022 року, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду з позовом (жовтень 2023 року).
У зазначеній постанові Судова палата дійшла висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
Судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін у законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належить працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
Крім цього, Судова палата погодилася з висновком суду попередньої інстанції про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Отже, з урахуванням зазначеної позиції Судової палати, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, суди попередніх інстанцій повинні були визначити момент, коли останній набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що обчислення строку звернення позивача до суду у цій справі в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року суди попередніх інстанцій пов`язали з моментом, коли останній повинен був дізнатися про порушення свого права, зокрема, вважали, що у заяві про поновлення строку звернення до суду не зазначено жодних поважних причин, які об`єктивно не залежали від позивача та позбавляли його можливості звернення до суду в межах тримісячного строку. Суди попередніх інстанцій зауважили, що позивач був обізнаний із виплаченими спірними сумами грошового забезпечення з щомісяця, коли отримував виплати відповідних сум. Суди вважають, що грошове забезпечення є щомісячним регулярним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує.
На противагу таким висновкам позивач зазначає, що початок перебігу тримісячного строку для звернення до суду слід обраховувати з 28 квітня 2025 року, тобто з дня отримання листа відповідача від 25 квітня 2025 року № 857 про порядок обрахунку позивачці грошового забезпечення. Позивач звертає увагу на те, що повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні у день звільнення та у період до 28 квітня 2025 року вручене не було.
Отже, для правильного вирішення цього питання необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року.
Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби у В/ч НОМЕР_1 . При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після виключення позивача зі списків особового складу військової частини.
У Рішенні від 05 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
На переконання Суду, основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у згаданій вище постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.
Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
Отже, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
Також Верховний Суд уважає за необхідне зазначити про те, що грошовий атестат, що видається військовослужбовцю, який вибуває до нового місця служби, або який звільняється з військової служби, можна віднести до повідомлення про нараховані суми лише за останній місяць служби. Проте спірні правовідносини стосуються щомісячних виплат, а отже відомості про нараховані суми необхідно встановлювати щодо кожного спірного місяця.
Аналогічна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 160/13256/25, від 29 січня 2026 року у справі № 240/15544/24, від 18 березня 2026 року у справах № 240/1481/25 та № 240/32493/23, від 29 квітня 2026 року у справі № 240/19087/24, від 30 квітня 2026 року у справах № 240/975/25 та № 240/13196/25.
Ураховуючи наведене Верховний Суд констатує, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами, що охоплюють період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року, слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до 28 квітня 2025 року (отримання відповіді від відповідача) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-от докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Водночас, судами попередніх інстанцій зазначені обставини не досліджувались, а тому висновок про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 12 липня 2023 року, є передчасним.
Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду.
Також колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на те, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. Позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 460/626/19, від 14 липня 2022 року у справі №380/10649/21та від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20).
Так, у статті 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.
Системний аналіз положень цієї норми дає підстави для висновку, що у випадку встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом такій особі гарантується право подати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом із наданням доказів поважності причин його пропуску, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними - вказати інші підстави для поновлення строку.
При цьому Верховний Суд у справі № 640/5645/19 (постанова від 23 вересня 2020 року) щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 123 КАС України дійшов висновку, що правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі. 
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Частиною четвертою статті 353 КАС України встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Зважаючи на приписи статті 353 КАС України та враховуючи, що порушення норм матеріального та процесуального права вперше допущено судом першої інстанції, оскаржувані судові акти підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
VІІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду справи питання розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/3445/25 скасувати.
Справу № 200/3445/25 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції - Донецького окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько