ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 523/4392/22
провадження № 61-10786св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко Наталія Сергіївна, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року в складі судді Далеко К. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року в складі колегії суддів Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), у якому просив суд:
- визнати неправомірною відмову АТ «Райффайзен Банк Аваль» в проведенні реструктуризації заборгованості за кредитним договором № 014/0014/82/72363, укладеним 29 березня 2007 року з ним, відповідно до положень пункту 7 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування»;
- зобов`язати АТ «Райффайзен Банк Аваль» провести реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 014/0014/82/72363, укладеним 29 березня 2007 року з ним, відповідно до положень пункту 7 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Позов обґрунтовано тим, що 29 березня 2007 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/0014/82/72363. Відповідно до умов кредитного договору позивачу надано кредитні кошти у сумі 49 980,00 дол. США зі сплатою 14 % річних та строком користування до 29 березня 2027 року. Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору передбачено, що кредитні кошти видані на споживчі цілі. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 березня 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В. за № 1632, предметом якого є: квартира АДРЕСА_1 загальною площею 64,8 кв.м та житловою 38,5 кв.м. Предмет іпотеки є місцем реєстрації та фактичним місцем проживання майнових поручителів за кредитним договором та позивача.

15 червня 2021 року ОСОБА_1 особисто звернувся з заявою до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення реструктуризації кредитної заборгованості у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування». У вказаному листі вказані усі обов`язкові реквізити визначені підпунктом 4 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про споживче кредитування».

13 липня 2021 року позивачем отримано відповідь № 114-43/3-179848 від АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якій зазначено, що банк не мас правових підстав для проведення реструктуризації зобов`язань за спірним договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті.

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з проханням повідомити про причини відмови у проведенні реструктуризації кредиту та повідомив, що у нього у власності не перебуває жодної нерухомості.

15 листопада 2021 року позивачем отримано відповідь від АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій вказано, що за результатами перевірки наданої інформації та змісту укладених договорів встановлено невідповідність таким критеріям. Банк повідомив, що наявність реєстрації місця проживання за іншою адресою свідчить про наявність у позичальника принаймні двох місць проживання, при цьому зареєстроване місце проживання не є тимчасовим. Оскільки надані документи не підтверджують, що предмет іпотеки використовується як єдине місце проживання, тобто для постійного проживання, вбачається, що за відсутності інших підстав для реструктуризації, позичальник не довів права на реструктуризацію відповідно до Закону № 1381 ІХ.

Позивач не погоджується з відмовою у проведенні реструктуризації, оскільки: зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним вказано відомості, які вимагатися законом для проведення реструктуризації боргу; у відповіді банку не вказано яких документів, що вимагалися законом або банком ОСОБА_1 не було долучено, та АТ «Райффайзен Банк Аваль» не вимагало у ОСОБА_1 подання інших документів; на час звернення до суду з цим позовом позивач має непогашене грошове зобов`язання, забезпечене житловою нерухомістю, станом на 01 січня 2014 року ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості, яка не була погашена на день звернення із заявою про реструктуризацію заборгованості, іншого житлового нерухомого майна у позивача та майнових поручителів у власності немає.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Суворовський районний суд м. Одеси (натепер - Пересипський районний суд міста Одеси) рішенням від 26 грудня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовив. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк відмовив ОСОБА_1 у проведенні реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 014/0014/82/72363 на законних підставах. Позивач у цій справі не надав усі необхідні докази для здійснення відповідної реструктуризації, зокрема, про те, що предмет іпотеки використовується позичальником як місце постійного проживання та є його єдиним житлом, з урахуванням установлених судом обставини існування у позичальника іншого майна, яке згідно наданих ним доказів використовується як місце реєстрації так і як місце проживання. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 

Одеський апеляційний суд постановою від 13 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року залишив без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

26 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко Н. С., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 274/6004/21 (провадження № 61-4935св22), від 21 червня 2023 року у справі № 569/18312/21 (провадження № 61-5299св22), від 25 вересня 2023 року у справі № 756/19547/21 (провадження № 61-3062св23), від 13 листопада 2023 року у справі № 759/23012/21 (провадження № 61-3413св23), від 06 грудня 2023 року у справі № 638/505/22 (провадження № 61-9477св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 555/1434/22 (провадження № 61-9064св23). 

Заявник указує на те, що ним було подано усі необхідні документи, з якими законодавство пов`язує можливість провести реструктуризацію спірної кредитної заборгованості, у зв`язку із чим банк необхідно зобов`язати здійснити відповідну реструктуризацію. 

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 серпня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи із суду першої інстанції та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 30 квітня 2025 року справу призначив до судового розгляду. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року цю справу призначено колегії суддів у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В. 

Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи 

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 29 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/0014/82/72363. Відповідно до умов кредитного договору позивачу надано кредитні кошти у сумі 49 980,00 дол. США зі сплатою 14 % річних та строком користування до 29 березня 2027 року. За пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що кредитні кошти видані на споживчі цілі.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 30 березня 2007 року між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В. за № 1632. Згідно з пунктом 1.2. іпотечного договору предметом іпотеки є: квартира під АДРЕСА_1 загальною площею 64,8 кв. м та житловою площею 38,5 кв. м, яка належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 11 вересня 2002 року за реєстровим № 12-24348, Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І. М. 13 грудня 2003 року за реєстровим № 5733.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 014/0014/82/72363 станом на 01 січня 2014 року ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості перед АТ «Райффайзен Банк Аваль».

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення реструктуризації кредитної заборгованості відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».

АТ «Райффайзен Банк Аваль» листом від 13 липня 2021 року вих. №114-43/3-179848 повідомив ОСОБА_1 таке: «Пункт 7 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» «Прикінцеві та перехідні положення» поширюється лише на кредити в іноземній валюті/позичальників за такими кредитами, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям. За результатами перевірки наданої Вами інформації та змісту укладених договорів встановлено невідповідність таким критеріям. Отже, у зв`язку із тим, що дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на договір № 014/0014/82/72363 від 29.03.2007, Банк не має правових підстав для проведення реструктуризації Ваших зобов`язань за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті».

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з проханням повідомити про причини відмови у проведенні реструктуризації кредиту. При цьому у листі зазначив, що у телефонному режимі йому вказали, що причиною відмови є наявність у нього нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 . Він повідомляє банку, що нерухомості на його ім`я за такою адресою не зареєстровано.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» листом від 15 листопада 2021 року повідомило ОСОБА_1 , що наявність реєстрації місця проживання за іншою адресою свідчить про наявність у позичальника принаймні двох місць проживання, при цьому зареєстроване місце проживання не є тимчасовим. Оскільки надані документи не підтверджують, що предмет іпотеки використовується в якості єдиного місця проживання, тобто, для постійного проживання, вбачається, що за відсутності інших підстав для реструктуризації, позивач не довів права на реструктуризації, відповідно до Закону № 1381-IX.

Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб № 13-130847-ф/л у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Натомість відповідно до копії паспорта позивача ОСОБА_1 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до наданої позивачем довідки про доходи, виданої 25 травня 2021 року Суворовським районним центром зайнятості, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 . 
Суд апеляційної інстанції також встановив, що про існування у позивача іншого окрім іпотечного майна ОСОБА_1 неодноразово особисто зазначав в документах кредитної справи, а саме:
- в заяві анкеті позичальника від 08 червня 2007 року міститься інформація щодо наявності нерухомості, а саме квартири: АДРЕСА_4 , загальна площа 18 кв. м, житлова 18 кв. м;
- в заяві опитувальнику для клієнта - фізичної особи від 15 травня 2018 року позичальником зазначено дві адреси місце проживання: АДРЕСА_5 , та поштова адреса (адреса для листування): АДРЕСА_4 ;
- в заяві про надання кредиту від 22 серпня 2007 року зазначено таку адресу: АДРЕСА_4 ;
- у паспорті ОСОБА_1 адресою реєстрації є: АДРЕСА_4 ;
- у кредитному договорі від 29 березня 2007 року відображена адреса за місцем реєстрації: АДРЕСА_4 . 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке. 

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є захист саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про споживче кредитування» метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

13 квітня 2021 року Верховною Радою України прийнято Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, який набрав законної сили 23 квітня 2021 року (далі - Закон № 1381-IX). Цим Законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», а саме Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 7 згідно із Законом від 13 квітня 2021 року № 1381-IX.

Відповідно до підпунктів 1-2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті договір), у разі: наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника; відсутності станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 01 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 01 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 01 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації; виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку 250 квадратних метрів, для садового будинку 250 квадратних метрів, для земельної ділянки площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:
- предмет іпотеки житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предмет іпотеки нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
- предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом, крім таких випадків:
- у разі смерті позичальника (або особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) протягом строку, передбаченого абзацом першим цього підпункту, спадкоємець, до якого перейшли права та обов`язки позичальника, може подати заяву про проведення реструктуризації протягом двох місяців з дня одержання відповідного свідоцтва про право на спадщину;
- у разі наявності на день набрання чинності цим пунктом у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі;
- у разі залучення позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) у встановленому законодавством порядку до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у період, що припадає на тримісячний строк з дня набрання чинності цим пунктом, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня завершення такого залучення.

У разі пропуску позичальником строків, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються:
прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника;
найменування кредитодавця (повне або скорочене);
інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява;
інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника);
інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса);
інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя;
документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).

У разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.

Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації.

У цій справі суди установили, що 15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення реструктуризації кредитної заборгованості відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».

АТ «Райффайзен Банк Аваль» листом від 13 липня 2021 року вих. № 114-43/3-179848 повідомив ОСОБА_1 таке: «Пункт 7 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» «Прикінцеві та перехідні положення» поширюється лише на кредити в іноземній валюті/позичальників за такими кредитами, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям. За результатами перевірки наданої Вами інформації та змісту укладених договорів встановлено невідповідність таким критеріям. Отже, у зв`язку із тим, що дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на договір № 014/0014/82/72363 від 29.03.2007, Банк не має правових підстав для проведення реструктуризації Ваших зобов`язань за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті».

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з проханням повідомити про причини відмови у проведенні реструктуризації кредиту. При цьому у листі зазначав, що у телефонному режимі йому вказали, що причиною відмови є наявність у нього нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 . Також повідомив банку, що нерухомості на його ім`я за такою адресою не зареєстровано.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» листом від 15 листопада 2021 року повідомило ОСОБА_1 , що наявність реєстрації місця проживання за іншою адресою свідчить про наявність у позичальника принаймні двох місць проживання, при цьому зареєстроване місце проживання не є тимчасовим. Оскільки надані документи не підтверджують, що предмет іпотеки використовується в якості єдиного місця проживання, тобто, для постійного проживання, вбачається, що за відсутності інших підстав для реструктуризації, позивач не довів права на реструктуризації, відповідно до Закону № 1381-IX.

Відповідно до матеріалів справи, зокрема наданих позивачем доказів, судами установлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки зареєстровані іпотекодавці, а позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 . 

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши відсутність усіх необхідних підстав для реструктуризації спірної кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові у цій справі. 

З таким висновком судів колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 

Доводи касаційної скарги, які по суті зводяться до того, що позивачем було подано банку усі необхідні документи, з якими законодавство пов`язує можливість провести реструктуризацію спірної кредитної заборгованості, у зв`язку із чим банк необхідно зобов`язати здійснити відповідну реструктуризацію, спростовуються дослідженими судами матеріалами справи, зокрема наданими позивачем доказами, згідно з якими він зареєстрований та проживає за адресою, відмінною від адреси квартири, яка є предметом іпотеки. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника, підстав для чого у цій справі не доведено. 

Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Щодо доводів про неврахування судами висновків Верховного Суду

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 274/6004/21 (провадження № 61-4935св22), від 21 червня 2023 року у справі № 569/18312/21 (провадження № 61-5299св22), від 25 вересня 2023 року у справі № 756/19547/21 (провадження № 61-3062св23), 13 листопада 2023 року у справі № 759/23012/21 (провадження № 61-3413св23), від 06 грудня 2023 року у справі № 638/505/22 (провадження № 61-9477св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 555/1434/22 (провадження № 61-9064св23), колегія суддів враховує таке. 

Судові рішення, які переглядаються у цій справі ухвалені за встановлення фактичних обставин, які є відмінними від фактичних обставин у справах, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. 

Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За вимогами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Враховуючи наведене, касаційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржені судові рішення у цій справі слід залишити без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко Наталія Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 26 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович