ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/910/26
11 червня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі – відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – третя особа), у якому просила ухвалити рішення, яким:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" період роботи з 28.01.2002 по 15.04.2004 завідуючою з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 13.02.2026.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення Тернопільського адміністративного суду від 16.04.2025 у справі № 500//81250/25 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 19.02.2025 про призначення їй пенсії за вислугу років згідно зі статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з відсутністю на день звернення 25 років вислуги.
Таке рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" позивачка вважає протиправними, що й слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відповідач, у встановлений судом строк, подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень представник вказав, що рішенням суду зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.02.2025 про призначення їй пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України "Про прокуратуру", із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, щодо підстав зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 1697 половину періоду навчання позивачки з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному технікоекономічному коледжі та періоду її роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 на посаді начальника Зборівського районного відділу РАГС. За результатами повторного розгляду заяви, на виконання рішення суду, до страхового стажу не зараховано період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання – заочна. До вислуги років не зараховано період роботи відповідно трудової книжки НОМЕР_2 від 02.07.2014 з 28.01.2002 по 14.04.2004, оскільки позивачка працювала на посаді службовця, що не передбачено пунктом 6 статті 86 Закону № 1697-VІІ. Страховий стаж позивачки становить 26 років 01 місяць. Вислуга років в органах прокуратури станом на 19.02.2025 складає 22 роки 10 місяців 18 днів, з них: на посадах слідчі, прокурори – 22 роки 10 місяців 18 днів; на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам 02 роки 02 місяці 16 днів; на посадах держслужбовців з вищою юридичною освітою – 01 рік 04 місяці 07 днів; навчання у юридичному вузі – 02 роки 09 місяців 29 днів. Враховуючи вищевикладене, позивачці відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з відсутністю на день звернення 25 років вислуги.
Третя особа надіслала до суду пояснення, у яких представник наводить аналогічні доводи що зазначенні відповідачем у своєму відзиві, та просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рух справи у суді
Ухвалою суду від 25.02.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків шляхом подання нової редакції позовної заяви з уточненням суб`єктного складу учасників справи чи змісту позовних вимог до відповідачів. У вказаний строк позивачка виконала в повному обсязі вимоги ухвали суду, уточнила суб`єктний склад учасників справи.
Ухвалою суду від 02.03.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзивів на позовну заяву.
Копію ухвали суду від 02.03.2026 про відкриття провадження у справі доставлено відповідачу через електронний кабінет 02.03.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
10.03.2026 позивачкою подано до суду клопотання про долучення доказів.
Ухвалою суду від 11.06.2026 продовжено процесуальний строк розгляду справи на період воєнного стану з урахуванням розумних строків розгляду, як це передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" та подала необхідні документи.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 № 192250009719 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років.
Не погодившись із такою відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру", позивачка звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.
Рішенням Тернопільського адміністративного суду від 16.04.2025 у справі № 500/81250/25 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.02.2025 про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, щодо підстав зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" половину періоду навчання позивачки з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному техніко-економічному коледжі та періоду її роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 на посаді начальника Зборівського районного відділу РАГС.
За результатами повторного розгляду заяви позивачки від 19.02.2025 про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" із урахуванням висновків суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішенням від 13.02.2026 № 192250009719 відмовило позивачці в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з відсутністю на день звернення необхідного страхового стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років - 25 років (арк. справи 22 - 23).
Причиною вказаної відмови у призначені пенсії стало те, що за результатами розгляду доданих документів, до страхового стажу не зараховано період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання – заочна. 
До вислуги років не зараховано період роботи відповідно трудової книжки НОМЕР_2 від 02.07.2014 з 28.01.2002 по 14.04.2004, оскільки позивачка працювала на посаді службовця, що не передбачено пунктом 6 статті 86 Закону № 1697-VІІ. 
Страховий стаж позивачки становить 26 років 01 місяць. 
Вислуга років в органах прокуратури станом на 19.02.2025 складає 22 роки 10 місяців 18 днів, з них: 
- на посадах слідчі, прокурори 17 роки 10 місяців 25 днів; 
- на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам 02 роки 02 місяці 16 днів; 
- на посадах держслужбовців з вищою юридичною освітою 01 рік 04 місяці 07 днів;
- навчання у юридичному вузі 01 роки 05 місяців. 
На виконання рішення суду, до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років зараховано половину періоду навчання з 01.09.1996 по 29.06.1999 відповідно до диплому НОМЕР_3 та періоди роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001, з 03.12.2001 по 25.01.2002 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 02.07.2014. 
Згідно з реєстру застрахованих осіб враховано всі періоди трудової діяльності. Працює, прокурори/слідчий склад.
Дослідивши копію трудової книжки позивачки серії НОМЕР_2 від 02.07.2014 (арк. справи 19 20), судом встановлено, що у ній містяться записи про трудову діяльність позивачки за спірний період, що не врахований відповідачем до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру", а саме:
- запис № 6 - 28.01.2002 прийнята на посаду завідуючої з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області;
- запис № 7 - 15.04.2004 у зв`язку із скороченням посади завідуючої з обліку і доставки документів призначена на посаду спеціаліста І категорії прокуратури Зборівського району Тернопільської області.
Позивачка, не погодившись з оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 13.02.2026 № 192250009719 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", вважаючи його протиправним та таким, що порушує її право на соціальний захист, звернулась до суду із цим позовом.
Мотивувальна частина
Предметом спору у даній справі по суті є рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).
Положеннями статті 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Так, за змістом частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років. До стажу роботи, що дає право на одержання пенсії за вислугою років прокурорам, слідчим органів прокуратури, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.
Відповідно до частини другої статі 86 Закону № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з частиною шостою статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, яка дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
За змістом частини восьмої статті 86 Закону № 1697-VІІ, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.
Аналіз наведених вище правових норм надає суду підстави для висновку, що необхідною умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність на день звернення необхідного стажу роботи, що зараховується до вислуги років у розмірі 25 років, до якого, зокрема, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою, та з якого обов`язкова наявність стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, 
Статтею 15 Закону № 1697-VII визначено, що прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4) заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; 4-1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу окружної прокуратури; 18) заступник керівника підрозділу окружної прокуратури; 19) прокурор окружної прокуратури (у тому числі прокурор - стажист окружної прокуратури).
Верховний Суд у постанові від 25.08.2021 у справі № 264/5989/16-а вказав, що наведені норми свідчать, що законодавство розрізняє поняття "вислуги років, що дає право на пенсію" і "стажу роботи на прокурорських посадах". При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах, є відмінними від переліку посад, який надає право на пенсію за вислугою років.
Відповідно до матеріалів справи, зокрема і, рішення до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 13.02.2026 № 192250009719 вислуга років позивачки в органах прокуратури станом на 19.02.2025 складає 22 роки 10 місяців 18 днів, з них: 
- на посадах слідчі, прокурори 17 роки 10 місяців 25 днів; 
- на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам 02 роки 02 місяці 16 днів; 
- на посадах держслужбовців з вищою юридичною освітою 01 рік 04 місяці 07 днів;
- навчання у юридичному вузі 01 роки 05 місяців. 
Відтак, станом на 19.02.2025 стаж роботи позивачки на прокурорських посадах, що дає право на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII становить 17 роки 10 місяців 25 днів, тобто склав більше 15 років. 
Однак, спірним у цій справі є наявність у позивачки необхідної вислуги років - 25 років, яка б давала їй можливість реалізувати своє право на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII.
Так, законність прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII, відповідач обґрунтовує тим, що за результатами розгляду доданих документів, до вислуги років не зараховано період роботи з 28.01.2002 по 14.04.2004 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 02.07.2014, оскільки позивачка працювала на посаді службовця, що не передбачено пунктом 6 статті 86 Закону № 1697-VІІ. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.05.2018 в справі № 174/658/16-а (провадження № К/9901/201/17) оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість підстав відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач приймаючи оскаржуване рішення, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 24 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII), положення якого були чинними на момент роботи позивачки на посаді завідуючої з обліку і доставки документів прокуратури, прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються.
Частиною першою статті 25 Закону № 3723-XII передбачено, що основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.
Відповідно до статті 90 Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ, який набрав чинності з 01.05.2016, встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
На виконання постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 "Про введення в дію Закону України "Про державну службу" Кабінет Міністрів України постановою від 03.05.1994 № 283 затвердив Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок № 283), який був чинним на період роботи позивачки в органах прокуратури за спірний період.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 283 ним визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби.
Пунктом 3 Порядку № 283 передбачено, що до стажу державної служби включається також робота на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців. Отже, до 01.05.2016 посади державних службовців були віднесені до відповідних посад Законом України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ "Про державну службу", який набрав чинності 28.12.1993 та на виконання якого Кабінет Міністрів України затвердив Порядок № 283.
Таким чином, суд вважає, що період роботи позивачки з 28.01.2002 по 15.04.2004 завідуючою з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області в силу приписів пункту 2 та пункту 3 Порядку № 283, є періодом, який підлягає зарахуванню позивачці до вислуги років, як стаж державної служби.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, обставини щодо наявності у позивачки вищої юридичної освіти встановленні рішенням Тернопільського адміністративного суду від 16.04.2025 у справі № 500/81250/25, яке набрало законної сили, та доказуванню не підлягають. 
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини та враховуючи висновки Верховного Суду, суд дішов висновку, що період роботи позивачки з 28.01.2002 по 15.04.2004 на посаді завідуючої з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області підлягає зарахуванню до вислуги років, оскільки на момент проходження служби позивачка мала вищу юридичну освіту, що відповідає встановленим вимогам для обчислення такого стажу.
Аналогічних висновки викладенні у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 380/14604/24.
Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Однак, як встановлено судом, та слідує із матеріалів справи, відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було, та обрано найбільш несприятливий для позивачки спосіб вирішення ситуації шляхом відмови у призначенні пенсії.
Надаючи правову оцінку обраного позивачкою способу захисту свого порушеного права шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає таке.
ЄСПЛ наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі "Лелас проти Хорватії" (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).
У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно з якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
У постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення "ефективного правосуддя" та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 18.10.2018 у справах № 822/584/18, № 806/1316/18, від 23.11.2018 у справі № 826/8844/16 та від 20.12.2018 у справі № 524/3878/16-а.
Водночас у постанові від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно з яким у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
А відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", № 40450/04, пункт 64).
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".
Отже невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя.
У цій справі пенсійний орган не уповноважений на встановлення умов для призначення особі пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, натомість такі умови визначені законом, а при їх досягненні особа має право на відповідний вид соціального захисту.
Враховуючи, що Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 у справі № 500/81250/25 повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 19.02.2025 про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" та за результатами повторного розгляду заяви прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" та не зараховано період роботи з 28.01.2002 по 15.04.2004 завідуючою з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області, суд вважає, що ефективним, як на практиці, так і за законом відновленням порушеного прав позивачки буде зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" період роботи з 28.01.2002 по 15.04.2004 завідуючою з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області та призначити пенсію за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 13.02.2026.
Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.
Висновки за результатами розгляду справи
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відтак, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення за для гарантування позивачці найбільш ефективного способу захисту порушеного права та вирішення спору в межах одного судового провадження.
Судові витрати
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
За подання позовної заяви до суду, позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1064,96 грн, що підтверджується квитанцією № 7 від 20.02.2026.
Оскільки позов підлягає до задоволення, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, спірне рішення якого стало підставою для звернення позивачки з цим позовом до суду, необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 13.02.2026 № 192250009719 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" період роботи з 28.01.2002 по 15.04.2004 завідуючою з обліку і доставки документів прокуратури Зборівського району Тернопільської області.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 13.02.2026.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні, 96 копійок). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 11 червня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_4 ); 
відповідач:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (місцезнаходження: вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003 код ЄДРПОУ: 13559341); 
третя особа:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 код ЄДРПОУ: 14035769) .

Головуючий суддя Юзьків М.І.