ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4951/26 Справа № 175/4501/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів: Макарова М.О., Городничої В.С.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року, - 

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою – відмовлено (том 2 а.с. 70-72).
24 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кияненко Д.О. звернувся до суду із клопотанням про розподіл судових витрат на правничу допомогу (том 2 а.с.76-77).
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року було залишено заяву без задоволення (том 2, а.с. 95-96).
Не погодившись з таким судовим рішенням відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу суду від 05 травня 2023 року (том 2 а.с. 108-110).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024 року рішення суду від 19 квітня 2023 року залишено в силі (том 3 а.с. 21-27).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024 року ухвалу суду від 05 травня 2023 року скасовано та направлено до суду для продовження розгляду заяви про винесення додаткового рішення (том 3 а.с.28-33).
У лютому 2024 року позивачем ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року (том 3 а.с.56-62) .
Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2025 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024 року залишено в силі (том 3 а.с. 120-128).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кияненко Д.О. про винесення додаткового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, витрачені на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. (том 3 а.с.149-150).

Не погодившись з таким додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що стягнута місцевим судом сума у розмірі 40000 грн. не відповідає критерію співмірності, а отже вона підлягає зменшенню до 1000 грн., просить додаткове рішення суду скасувати та залишити заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду, або змінити додаткове рішення суду, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 1000 гривень 00 копійок (том 3 а.с 167-172).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що додатковим рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кияненко Д.О. про винесення додаткового рішення – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, витрачені на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Так, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів.
Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Крім того, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником відповідача ОСОБА_2 – Кияненко Д.О. було надано до заяви про винесення додаткового рішення: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 15 січня 2022 року; копії рахунків №15/01-2022 від 20.12.2022 р., від 24.04.2023 р., 11.10.2022 р.; акти прийому передачі виконаних робіт від 20.12.2022 р., від 24.04.2023 р., 11.10.2022 р.; копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від зазначених вище дат про сплату ОСОБА_2 за надану йому професійної правничої допомоги у сумі 116 000,00 грн.
Враховуючи те, що рішенням суду від 19.04.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою – було відмовлено, а представником відповідача було надано понесені по справі відповідачем судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, вимоги представника відповідача про стягнення цих витрат є завищені, не пропорційні до предмета спору, не відповідають критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру. 
Відтак, місцевий суд, розподіляючи витрати, понесені представником відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, дійшов до обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19).

Судом першої інстанції враховані положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що вимоги заяви щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню.

Доводи апелянта в скарзі про те, що судові витрати представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 є необґрунтованими, не підтвердженими та завищені відносно складності даної справи, колегія суддів вважає безпідставними, та такими, що не впливають на законність рішення.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат та їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію значимості таких дій у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, витрачені на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Додаткове рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 27 травня 2026 року.

Судді: