Справа № 158/3136/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/759/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 
секретар судового засідання Власюк О. С.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника третьої особи Туревича А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2026 року,

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовано тим, що 22 липня 2016 року вона познайомилася з ОСОБА_4 , після чого вони почали спільно проживати і вести побут однією сім`єю як чоловік та жінка без зареєстрованого шлюбу в АДРЕСА_1 .
На день знайомства кожен з них не перебував ні з ким у зареєстрованому шлюбі.
З 22.07.2016 вони проживали спільно з ОСОБА_4 переважно у АДРЕСА_1 . Спільно харчувались, вели господарство, обробляли земельну ділянку на території будинковолодіння, облаштовували спільне житло. 
Будинколодіння у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та його рідній сестрі, як спадщина після смерті матері. 
Нею оплачувалися комунальні послуги за це будинковолодіння. 
За життя матір ОСОБА_5 відносилася до неї, як до невістки. Вона ж допомагала ОСОБА_4 доглядати за його матір`ю, годувати її, лікувати тощо. Допомогла з обрядом її поховання.
Двоюрідні сестри ОСОБА_4 . ОСОБА_6 і ОСОБА_7 теж сприймали її як рідну людину, а саме його дружину, та спілкуються з нею по цей час. 
3 2018 року вони з ОСОБА_4 отримали запрошення для поїздки до Польщі, де працювали на сезонних роботах не один рік.
01 березня 2022 року ОСОБА_4 був призваний на військову службу під час мобілізації.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання, беручи участь в обороні держави Україна та стримуванні збройної агресії російської федерації в районі н. п. Удачне Покровського р-ну Донецької обл., внаслідок бойового зіткнення з противником зник безвісти, про що відповідач ОСОБА_3 отримала відповідне сповіщення.
08 серпня 2025 року відповідач зі своїм чоловіком, прибувши для постійного проживання (з їх слів) у АДРЕСА_1 , змусила її залишити будинок, не давши можливості взяти речі першої необхідності та усе інше майно, яке було придбано як нею самостійно, так і разом з ОСОБА_4 ..
Відповідач змінила замки в будинку та заперечує будь-яку її присутність, як фактичної дружини ОСОБА_4 ..
Ураховуючи наведене, просила встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 22 липня 2016 року до 23 липня 2025 року – дати його зникнення безвісти.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2026 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Зазначає, що вона не обмежена у майбутньому правом на звернення до суду із будь-яким окремим позовом за захистом свого права у випадку його невизнання чи порушення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Від третьої особи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила і просить залишити її без задоволення.
Представник третьої особи Туревич А. О. при вирішенні позову покладається на розсуд суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Спірні правовідносини стосуються встановлення в судовому порядку факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту, оскільки заявлено у позовному провадженні лише вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без пред`явлення певної майнової вимоги, при мотивуванні судового рішення по якій відбувається вирішення наявності чи відсутності заявленого до встановлення факту.
Проте, до такого висновку суд дійшов помилково.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22 зазначив, що не пред`явлення окремої позовної вимоги про визнання права власності чи про поділ спільного сумісного майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. п. 71, 74).
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , у зазначений нею період спільного їх проживання, не були ні з ким у зареєстрованому шлюбі, а також у кожного з них було різне місце реєстрації проживання.
Позивач з 09.01.1984 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
З 01.03.2022 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_4 було призвано для проходження військової служби по мобілізації.
Під час виконання бойового завдання ОСОБА_4 з 23 липня 2025 року зник безвісти, про що сповіщено не позивача, а відповідача ОСОБА_3 – дочку ОСОБА_4 ..
Також приєднано квитанції про здійснення ОСОБА_1 через мобільний банкінг оплати послуг за постачання природного газу і за електроенергію за адресою: АДРЕСА_3 у січні, квітні, травні і червні 2025 року.
Приєднані скріншоти світлин і листування не підтверджують, що вони мають будь-яке відношення до позивача.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у таких чоловіка та жінки спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі
№ 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі
№ 694/1540/20).
Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним і достатнім підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Звертаючись до суду з цим позовом, для беззаперечного підтвердження наведених у позові обставин, ОСОБА_1 фактично не надала жодного належного, допустимого та достовірного доказу про ведення з ОСОБА_4 у зазначений нею період спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Показання свідка ОСОБА_8 про проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 разом не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Показання свідка носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного їх проживання та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. 
Апеляційний суд доходить висновку, що сам по собі факт перебування позивача з ОСОБА_4 у близьких стосунках, можливість якого не виключає і сама відповідачка, не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений у позові період однією сім`єю, оскільки позивач не надала доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, що вони були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. 
Отже, позовні вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з 22 липня 2016 року до 23 липня 2025 року є недоведеними.
Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, але при цьому дійшов помилкових висновків щодо підстав для такої відмови, то зазначена обставина відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду від 02 квітня 2026 року у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду залишити без змін..
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий – суддя 

Судді