ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2026 року м. Дніпро Справа № 904/3864/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Золотарьова Я.С.) від 09.08.2023 р. та ухвалу від 29.09.2023 р. у справі № 904/3864/21

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до відповідачів:
1) ОСОБА_1 , м. Дніпро
2) ОСОБА_2 , сел. Дослідне, Дніпропетровська область
3) ОСОБА_3 , м. Дніпро
4) ОСОБА_4 , с. Білогородка, Київська область
5) ОСОБА_5 , м. Дніпро
6) ОСОБА_6 , м. Новомосковськ, Дніпропетровська область
7) ОСОБА_7 , м. Дніпро
8) ОСОБА_8 , м. Дніпро
9) ОСОБА_9 , м. Дніпро
10) ОСОБА_10 , м. Дніпро
про солідарне відшкодування шкоди у розмірі 61 012 958,04 грн, -   

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 р. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі за текстом – Фонд) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів: 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 , 7) ОСОБА_7 , 8) ОСОБА_8 , 9) ОСОБА_9 , 10) ОСОБА_11 , 11) ОСОБА_12 , у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 02.08.2021р., просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку шкоду у розмірі 61 012 958,04 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з постановою правління Національного банку України від 09.10.2014 № 648/БТ ПАТ "Меліор Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Також на підставі цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 09.10.2014 № 109 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Меліор Банк", за яким з 10.10.2014 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Постановою правління Національного банку України від 10.02.2015 № 87 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Меліор Банк". Під час процедури ліквідації банку встановлено, що розмір зобов`язань ПАТ "Меліор Банк" відповідно до затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22.05.2015 № 113/15 реєстру акцептованих вимог кредиторів, становить 82 649 585,16 грн, а оціночна (ринкова) вартість його ліквідаційної маси, затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду № 088/15 від 16.04.2015, становить 4 702 556,57 грн. Отже недостатність майна ПАТ "Меліор Банк" для покриття вимог кредиторів банку склала 77 947 028,59 грн. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.02.2019 внесено запис № 12241110010054090 про припинення ПАТ "Меліор Банк". За наслідками завершення ліквідаційної процедури розмір незадоволених вимог кредиторів склав 80 214 000,07 грн. За результатами детального аналізу кредитного портфелю ПАТ "Меліор Банк" Фондом виявлено групу кредитів, що надавалися пов`язаним між собою компаніям – позичальникам, які отримали у банку кредити на значні суми без забезпечення або під забезпечення, що явно не відповідало розміру основного зобов`язання та кредитному ризику. До переліку таких компаній Фонд відносить зокрема ТОВ «МСВ УКРБУД» та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ». Згодом вказані позичальники розпочали процедуру банкрутства, а їх ліквідатором виступила одна і та ж особа - ОСОБА_13 . Як зазначає позивач, рішення щодо кредитування цих компаній було прийнято Кредитним комітетом та Спостережною радою Банку та прямо протирічили інтересам Банку/кредиторів Банку. Позивач наполягає на тому, що загальна сума заборгованості позичальників за кредитними договорами № 0/ЮКЛ/23/13 від 17.04.2013 та № 0/ЮКЛ/63/13 від 28.10.2013 у розмірі 61 012 958,04 грн є збитками банку. Фонд ґрунтує свої вимоги з посиланням на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та зазначає, що усі відповідачі є пов`язаними з банком особами відповідно до вказаної статті. Позивач зазначив, що 18.05.2018 (тобто, в межах трирічного терміну від дати виявлення недостатності майна Банку) Фонд гарантування звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до пов`язаних із ПАТ "Меліор Банк" осіб про відшкодування шкоди.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021р. у справі № 904/3864/21 закрито провадження у справі у частині позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_12 ; відмовлено у задоволенні позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в повному обсязі.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2022 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без задоволення; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021р. у справі № 904/3864/21 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.09.2022 р. касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 р. та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2022 р. у справі № 904/3864/21 в частині вирішення позовних вимог до відповідачів: 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 , 7) ОСОБА_7 , 8) ОСОБА_8 , 9) ОСОБА_9 , 10) ОСОБА_11 про солідарне стягнення шкоди у сумі 61 012 958,04 грн та розподілу судового збору скасовано; справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду; у решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 р. та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2022 р. у справі № 904/3864/21 залишені без змін, а касаційна скарга – без задоволення.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 у задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди відмовлено; судові витрати, понесені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за розгляд справи у першій, апеляційній та касаційній інстанціях, залишено за Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.
Не погодившись з цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає наступне:
- вказує на те, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував оскаржуване рішення, в якому фактично відсутня мотивувальна частина;
- на переконання апелянта, судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме: ст. 92 ЦК України, ст. 346 ГК України, ст. 63 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо дотримання обов`язку основних принципів кредитування;
- вважає, що відповідачі, надаючи згоду на укладання угод про видачу кредитних коштів на суму 82 мільйони гривень без належного забезпечення, не дотримувались меж нормального господарського ризику, зловживали своїм розсудом та прийняли очевидно необачні та марнотратні рішення, оскільки від укладення угод, окрім очевидних ризиків, банк не отримав жодної вигоди;
- відзначає, що позивач наголошував на тому, що спірні кредитні угоди вплинули на неплатоспроможність банку. Так, причини по яким в ПАТ «Меліор Банк» було розпочато процедуру тимчасової адміністрації, викладені в постанові Правління Національного банку України від 09.10.2014 № 648/БТ, якою встановлено здійснення ПАТ «Меліор Банк» ризикової діяльності і що Національний банк України протягом 2014 року неодноразово застосовував до банку заходи впливу та санкції за виявлені в його діяльності порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. На переконання апелянта, предмет доказування у цій справі – наявність в діях відповідачів складу цивільного правопорушення та, як наслідок, підстав для відшкодування заподіяної ними шкоди, а не встановлення факту доведення банку до неплатоспроможності;
- також, звертає увагу, що з дня запровадження тимчасової адміністрації всі позичальники водночас припинили сплачувати нараховані відсотки, що призвело до нарахування заборгованості по відсотках, які не були сплачені. Наявність грошових вимог ПАТ «Меліор Банк» підтверджено та визнано в процесі банкрутства юридичних осіб в справах про банкрутство, що зазначені в позовній заяві. Той факт, що позичальники були неплатоспроможними підтверджується рішеннями судів, які встановили в процесі ліквідації відсутність майна у боржників; 
- стверджує, що оскаржуване рішення не дає відповіді на ті вказівки, які надані Верховним Судом у постанові від 27.09.2022 суду першої інстанції при новому розгляді справи.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2023 р. у справі № 904/3864/21 виправлено допущену технічну описку в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 у справі № 904/3864/21; викладено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 у справі № 904/3864/21 з урахуванням розділу "Оцінки аргументів сторін, висновків суду" за змістом, наведеним у резолютивній частині цієї ухвали.
Не погодившись з цією ухвалою господарського суду, апелянт звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з доповненнями до апеляційної скарги, в яких, додатково до вимог апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2023 р. у справі № 904/3864/21, в обґрунтування чого апелянт зазначає, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції по суті змінив зміст судового рішення, доповнивши його новим розділом, зробивши це майже через два місяці після ухвалення рішення, та після того, як позивач подав апеляційну скаргу.
Окрім цього, в доповненнях до апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає наступне:
- вказує на те, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення, яким відмовив у задоволенні позову, зокрема з причин відсутності в матеріалах справи кредитних справ, що, на думку апелянта, свідчить про самоусунення суду від питання, яке було поставлене Верховним Судом та стало однією з підстав для скасування рішень судів при первісному розгляді цієї справи;
- стверджує, що висновок суду першої інстанції про списання кредитів за рахунок «резервного фонду» не відповідає суті наведеної операції, нормативно-правовим документам НБУ, що регулюють порядок формування та використання резервного фонду, та даним бухгалтерського обліку;
- не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитний ризик притаманний усім видам банківської діяльності, де результат повернення кредиту залежить від позичальника. Натомість апелянт вважає, що відповідачі, надаючи згоду на укладання угод про видачу кредитних коштів на суму більше 82 мільйони гривень без належного забезпечення неплатоспроможним позичальникам, не дотримувались меж нормального господарського ризику, зловживали своїм розсудом та прийняли очевидно необачні та марнотратні рішення.
ОСОБА_8 подав до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач-8 заперечує проти її задоволення та просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач-8, зокрема, зазначає, що ФГВФО у своєму позові та апеляційній скарзі використовує статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статтю 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності, в редакції, яка не була чинною на момент спірних правовідносин, що не відповідає Конституції України та правовим висновкам Верховного Суду. Відповідач-8 вважає, що він не входить до суб`єктного складу осіб, щодо яких може бути встановлена відповідальність згідно з вказаними нормами, в редакціях, які були чинними на момент спірних правовідносин.
Представник відповідачів-2, 3, 4, 7, 10 подала до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким заперечує проти її задоволення та просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги представник відповідачів-2, 3, 4, 7, 10, зокрема, зазначає наступне:
- стверджує, що позивачем не було доведено всіх елементів, що складають цивільне правопорушення, а саме: протиправної поведінки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, та вина;
- вказує на те, що матеріали справи не містять кредитних справ по жодному з контрагентів, рішення про видачу кредитів по яким стало підставою для подання позову у цій справі. На переконання представника відповідачів, у зв`язку з відсутністю матеріалів кредитних справ, надати оцінку діям відповідачів щодо видачі кредитів та внесення будь-яких змін до них не має можливості. При цьому матеріали кредитних справ відсутні саме з вини позивача, враховуючи закінчення строків зберігання документації ПАТ «Меліор Банк», а також продаж кредитних договорів з публічних торгів та передачу всієї документації новому кредитору. Крім того, фінансова звітність та інші первинні документи ПАТ «Меліор Банк» були знищені НБУ ще в 2020 році, до дати подання позову;
- вважає, що позивачем не надано інформації щодо оцінки зазначених у позові кредитів, з урахуванням Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 р. № 368, а також інших регуляторних актів банківської системи, в тому числі Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями та інших нормативно-правових актів;
- стверджує, що ПАТ «Меліор Банк» тривалий час навіть після введення тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури перебував під призмою постійних перевірок, в тому числі зі сторони правоохоронних органів, за результатами яких порушень в діяльності посадових осіб банку встановлено не було. Вказує на те, що позивач не надав до суду доказів того, що до ПАТ «Меліор Банк» вживались такі заходи впливу, як: обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; заборона надавати бланкові кредити;
- на думку представника відповідачів, позивачем не доведено реальність шкоди та її дійсний розмір, що є підставою для відмови у задоволенні позову;
- зазначає, що у ПАТ «Меліор Банк» оцінка систем кредитних ризиків проводилася згідно з нормативно-правовими актами НБУ та нормативними документами банку. У процесі управління кредитним ризиком брали участь Спостережна рада, Правління банку, Кредитний комітет, Комітет з питань управління активами та пасивами, управління фінансовими ризиками, структурні підрозділи, що здійснюють активні операції. Як стверджують відповідачі, ПАТ «Меліор Банк» формував резервний фонд з метою покриття всіх можливих ризиків Банку, в тому числі і для кредитів, які були зазначені позивачем у позові. За допомогою сформованого резервного фонду правління банку забезпечило погашення кредитів за допомогою сформованих резервів. Отже, на переконання відповідачів, діяльність правління банку не призвела до збитків, так як завдяки належній оцінці ризиків та виконання вимог НБУ, ПАТ «Меліор Банк» було сформовано резервний фонд, за допомогою якого списана заборгованість за кредитами;
- стверджує, що ПАТ «Меліор Банк» було ліквідовано не з причини неплатоспроможності, відсутні такі підстави як «фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності». Матеріали справи не містять жодних пояснень та доказів того, що ПАТ «Меліор Банк» ліквідовано з причин, які вказані в ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, станом на укладення кредитних договорів);
- на переконання відповідачів, стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та стаття 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на момент звернення позивача до суду.
Окрім цього представник відповідачів-2, 3, 4, 7, 10 подала до Центрального апеляційного господарського суду пояснення щодо строків позовної давності, згідно з якими, на переконання відповідачів, строк позовної давності в цьому спорі минув 21.05.2018 року, отже позов подано майже через три роки після спливу строку позовної давності. Водночас представник відповідачів вважає за неможливе визнання поважними причин пропуску позивачем строку подання позову.
ОСОБА_10 подала до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач-10 заперечує проти її задоволення та просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач-10, зокрема, зазначає, що, на її переконання, статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статтю 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» необхідно застосовувати в редакціях, які діяли на час виконання нею повноважень. При цьому на дату укладення кредитних договорів та дату прийняття рішень Кредитним комітетом банку вказані норми не покладали на членів Кредитного комітету відповідальності. Також, на думку відповідача-10, строк позовної давності щодо вимог позивача сплив 23.05.2018 року. Окрім цього, відповідач-10 вважає, що позивачем не доведено належним чином наявності факту протиправних дій відповідача-10 та причинно-наслідкового зв`язку між її діями та завданою шкодою. Вказує на те, що з протоколів Кредитного комітету випливає, що Кредитний комітет згідно зі своїми повноваженнями не мав права на самостійне прийняття рішень про надання спірних кредитів, а відповідне рішення було прийнято Спостережною радою банку.
ОСОБА_5 подав до Центрального апеляційного господарського суду письмові пояснення, в яких зазначив, що фактів порушень нормативно-правових вимог та чинного законодавства в сфері кредитування при здійсненні банком кредитної діяльності не мало місця. Відсутні факти неправомірних дій банку або вчинків правопорушень відповідачами, враховуючи відсутність претензій з боку НБУ і саме таких встановлених фактів. Позивач без поважних причин не забезпечив збереження жодної кредитної справи, як єдиного джерела документів, що надає повну інформацію по кредитній операції, тим самим не надав суду вичерпну та достовірну інформацію, а відповідачам – змогу захистити свої інтереси. На думку відповідача-5, без оригіналів документів кредитних справ (в тому числі кредитних договорів, договорів застави, а також всіх додаткових угод) не можна дійти висновку щодо ризиковості тієї або іншої кредитної операції.
ОСОБА_8 подав до Центрального апеляційного господарського суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що протокол засідання Кредитного комітету банку № 33 від 17.04.2013 містить запис про передання матеріалів до Спостережної ради банку для прийняття рішення щодо надання ТОВ «МСВ УКРБУД» кредиту. Вважає недостовірними доводи позивача про те, що кредит видавався без забезпечення, а також щодо того, що ТОВ «МСВ УКРБУД» мало ознаки фіктивності, а кредит видавався на підставних осіб.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 19.12.2023 р.
В судових засіданнях 19.12.2023 р., 05.02.2024 р. та 11.03.2024 р. по справі оголошувались перерви до 05.02.2024 р., 11.03.2024 р. та 13.05.2024 р. відповідно.
05.02.2024 р. представником ОСОБА_3 подано до Центрального апеляційного господарського суду клопотання про призначення судової експертизи, яке суд розглянув в судовому засіданні 16.03.2026 р. та відмовив у його задоволенні з огляду на відсутність підстав для призначення експертизи у цій справі, про що було постановлено усну ухвалу.
10.05.2024 р. представником ОСОБА_3 подано до Центрального апеляційного господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі № 904/3864/21 до закінчення розгляду палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3724/21.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2024 р. у справі № 904/3864/21 клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження за даною апеляційною скаргою у справі № 904/3864/21 – задоволено; зупинено провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 до закінчення перегляду палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3724/21.
10.12.2025 р. представником ОСОБА_3 подано до Центрального апеляційного господарського суду клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку із розглядом палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3724/21, а саме постановою Верховного Суду від 04.06.2024 р. касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без задоволення, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 р. та рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2022 р. у справі № 916/3724/21 залишено без змін.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026 р. поновлено апеляційне провадження у справі № 904/3864/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 16.03.2026 р.
В судовому засіданні 16.03.2026 р. по справі оголошено перерву до 29.04.2026 р.
Представник апелянта у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.
Відповідачі-3, 5, 7, 8 та представник відповідачів-2, 3, 4, 7, 10 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечили, вважають оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, прийнятим із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу безпідставною.
Відповідачі-1, 6, 9 не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку своїх представників, про час та місце судового засідання були повідомлені апеляційним судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи приписи ст. 202 ГПК України, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, а неявка представників сторін не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті за відсутності представників відповідачів-1, 6, 9.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 648/БТ від 09.10.2014 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних» (т. 5 арк.с. 172-175)
У постанові НБУ, зокрема зазначено:
«ПАТ "МЕЛІОР БАНК" не вживаються достатні заходи для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та здійснюється ризикова діяльність, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (далі - ризикова діяльність).
Зазначене підтверджується результатами позапланової виїзної перевірки Національного банку України, проведеної згідно з розпорядженнями Управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 16 вересня 2014 року № 12-209/8385, від 17 вересня 2014 року № 12-209/8441 та від 22 вересня 2014 року № 12-209/8635, з питань дотримання ПАТ "МЕЛІОР БАНК" вимог законодавства, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму (далі - позапланова перевірка).
За результатами позапланової перевірки виявлено, що ПАТ "МЕЛІОР БАНК" здійснило фінансові операції, які містять ризики використання послуг банку для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму (далі - ризикові операції), а саме: за період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ "МЕЛІОР БАНК" видано фізичним особам з їх поточних рахунків кошти готівкою в національній валюті на загальну суму, що становить більше ніж 843 млн. грн, із них - 178 фізичним особам на загальну суму, що становить більше ніж 667 млн. грн.
За період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ "МЕЛІОР БАНК» видало ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ» ТОВ «ТД ДЕМОС», ТОВ "АКЦЕНТ-ТРЕЙД" з їх поточних рахунків коштів готівкою в національній валюті на загальну суму більше ніж 3 млрд. грн, із них – вищезазначеним трьом юридичним особам на загальну суму більше ніж 2 млрд. грн.
Таким чином, сума отриманих ТОВ "ВЕЛОР ІНВЕСТ, ТОВ "ТД ДЕМОС", ТОВ "АКЦЕНТ-ТРЕЙД" коштів у готівковій формі становить більше ніж 67 відсотків від загальної суми виданих коштів готівкою юридичним особам на вищезазначені цілі в цілому по ПАТ "МЕЛІОР БАНК" за період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно).
Кошти, які надходили на поточні рахунки зазначених вище юридичних осіб, отримувалися (у розмірі, більшому, ніж 70 відсотків від суми, що надійшла в безготівковій формі) через касу ПАТ "МЕЛІОР БАНК" у день надходження коштів.
Національний банк України протягом останнього року неодноразово застосовував до ПАТ "МЕЛІОР БАНК" заходи впливу та санкції за виявлені в його діяльності порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації і відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом (далі - порушення законодавства з питань фінансового моніторингу).
Так, зокрема, за порушення законодавства з питань фінансового моніторингу до ПАТ "МЕЛІОР БАНК" були застосовані заходи впливу/санкції у вигляді накладення штрафів згідно з рішеннями Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області від 21 березня 2014 року № 4 (у розмірі 5 100,00 грн), від 09 липня 2014 року № 19 (у розмірі 58 400,00 грн).
Відповідно до статей 73, 76 Закону «Про банки та банківську діяльність», глави 13 розділу ІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківською законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року № 346 (далі - Положення № 346), Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі систематичного порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема в разі встановлення факту здійснення банком ризикової діяльності та застосування Національним банком України два і більше разів протягом трьох років, що передують установленню такого факту, до банку заходів впливу та/або санкцій за порушення цього законодавства.
Беручи до уваги зазначене вище, застосування до ПАТ "МЕЛІОР БАНК'" заходу впливу у вигляді віднесення ПАТ "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних є адекватним рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів цього банку.
Ураховуючи вищезазначене, у зв`язку із встановленням факту здійснення ІІАТ "МЕЛІОР БАНК" ризикової діяльності, неодноразового застосування Національним банком України до ПАТ «МЕЛІОР БАНК» заходів впливу/санкцій за порушення вимог законодавства з питань фінансового моніторингу, з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів ПАТ "МЕЛІОР БАНК", керуючись статтями 7, 15, 55 Закону України "Про Національний банк України", статтями 63. 66, 73. 76 Закону про банки, вимогами розділу І та глави 13 розділу ІІ Положення № 346, Правління Національного банку України постановляє: Віднести ПАТ "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних».
Отже, на підставі постанови Правління Національного банку України від 09.10.2014 № 648/БТ ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "МЕЛІОР БАНК" було віднесено до категорії неплатоспроможних.
На підставі вищезазначеної постанови НБУ Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.10.2014 № 109 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "МЕЛІОР БАНК", згідно з яким з 10.10.2014 в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію (т. 1 арк.с. 14).
Постановою Правління Національного банку України № 87 від 10.02.2015 року було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.02.2015 року № 27 було розпочато ліквідаційну процедуру та призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «МЕЛІОР БАНК» (т. 1 арк.с. 15).
В процедурі ліквідації банку встановлено, що розмір зобов`язань ПАТ «МЕЛІОР БАНК», відповідно до затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 113/15 від 22 травня 2015 Реєстру акцептованих вимог кредиторів (з врахуванням змін згідно з рішенням Фонду № 3090 від 15.11.2018 року), становить 82 649 585,16 грн.
Також під час ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК» встановлено, що оціночна (ринкова) вартість його ліквідаційної маси, затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 18.05.2015 р. № 110/15, складає 4 702 556,57 грн. Незалежну оцінку було проведено компанією ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО».
Недостатність майна ПАТ «МЕЛІОР БАНК» для покриття вимог кредиторів банку склала 77 947 028,59 грн.
В процедурі ліквідації Банку встановлено, що у 2013 році Банком укладено низку кредитних договорів, зокрема:
17.04.2013 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «МСВ Укрбуд» укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/23/13, на підставі якого Банк відкрив ТОВ «МСВ Укрбуд» відновлювальну кредитну лінію в розмірі 37 000 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 16.04.2014.
Протоколом № 12 засідання спостережної ради ПАТ «Меліор Банк» від 17 квітня 2013 року вирішено надати ТОВ «МСВ Укрбуд» кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 37 000 000,00 грн та ТОВ «ПОЛІКС» на суму 28 000 000,00 грн. При цьому визначено загальну вартість забезпечення у розмірі 24 616 467,05 грн.
На підставі протоколу № 82 засідання кредитного комітету ПАТ «Меліор Банк» від 17 вересня 2013 року вирішено розірвати договори застави товарів в обороті, укладені зокрема з ТОВ «МСВ УКРБУД».
Протоколом № 31 засідання спостережної ради ПАТ «Меліор Банк» від 17 вересня 2013 року вирішено розірвати договори застави товарів в обороті, укладений зокрема з ТОВ «МСВ УКРБУД».
Протоколом № 95 засідання кредитного комітету ПАТ «Меліор Банк» від 25 жовтня 2013 року вирішено надати ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» кредит у формі відновлювальної кредитної лінії на суму 36 000 000,00 грн.
28.10.2013 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Девелопмент Інвестмент» було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/63/13, на підставі якого Банк відкрив ТОВ «Інтернешнл Девелопмент Інвестмент» відновлювальну кредитну лінію в розмірі 36 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 27.10.2014.
Протоколом № 41 засідання спостережної ради ПАТ «Меліор Банк» від 25 жовтня 2013 року вирішено надати ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» кредит у формі відновлювальної кредитної лінії на суму 36 000 000,00 грн.
В подальшому ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» звернулось до банку із заявою про збільшення ліміту згідно договору про надання відновлювальної кредитної лінії до 45 000 000,00 грн.
Протоколом № 123 засідання кредитного комітету ПАТ «Меліор Банк» від 29 серпня 2014 року вирішено збільшити ліміт до 45 000 000,00 грн.
В подальшому щодо ТОВ «МСВ Укрбуд» та ТОВ «Інтернешнл Девелопмент Інвестмент» було порушено справи про банкрутство.
В межах справи про банкрутство ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2014 у справі № 904/3071/14 визнано грошові вимоги Банку до ТОВ «МСВ Укрбуд» у розмірі 1 218,00 грн - 1 черга та 23 191 865,26 грн - 4 черга.
На підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014 у справі № 904/3071/14 Товариство з обмеженою відповідальністю "МСВ УКРБУД" ліквідовано, а встановлені вимоги кредиторів залишились незадоволеними у зв`язку з відсутністю майна боржника.
В межах справи про банкрутство ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2015 у справі № 904/6602/14 визнано грошові вимоги Банку до ТОВ «Інтернешнл Девелопмент Інвестмент» у розмірі 38 208 416,98 грн - 4 черга, та 618 169,45 грн - 6 черга.
На підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015 у справі № 904/6602/14 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтернешнл Девелопмент Інвестмент» ліквідовано, а встановлені вимоги кредиторів залишились незадоволеними у зв`язку з відсутністю майна боржника.
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 30.06.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 21 057 315,06 грн на рахунок ТОВ «МСВ УКРБУД» (№ 20678201000043) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 30.06.2015, відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 25.06.2015».
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 30.06.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 328 082,77 грн (док. № 500) на рахунок ТОВ «МСВ УКРБУД» (№ 20678201000043) та платіж у розмірі 885 403,58 грн (док. № 502) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 30.06.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 25.06.2015».
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 31.07.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 38 208 416,98 грн на рахунок ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ» (№ 20671201000307) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 31.07.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 31.07.2015».
Відповідно до виписки по особовому рахунку 31.07.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 50 246,68 грн (док. 2001) на рахунок ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ» (№ 20671201000307) та платіж у розмірі 488 374,39 грн (док. 1999) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 31.07.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 31.07.2015».
22 травня 2015 року виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Меліор Банк». Розмір зобов`язань ПАТ «МЕЛІОР БАНК» перед кредиторами банку (з урахуванням змін згідно з рішенням Фонду № 3090 від 15.11.2018 року) становить 82 649 585,16 грн.
Відповідно до результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси ПАТ «Меліор Банк» встановлено, що балансова вартість майна (без врахування резервів та переоцінки) – 375 208 438,35 грн, а оціночна вартість – 4 702 556,57 грн.
Відповідно до звіту про оцінку майна № 39/15-5 майнових прав вимоги по кредитним договорам у кількості 37 одиниць згідно реєстру позичальників за кредитним портфелем ПАТ «Меліор банк», станом на 01 квітня 2015 року ринкова вартість майнових прав вимоги по кредитним договорам у кількості 37 одиниць склала 1 280 400,28 грн.
01.02.2019 року до ЄДР було внесено запис № 12241110010054090 про припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК». За наслідками завершення ліквідаційної процедури, розмір незадоволених вимог кредиторів через недостатність майна склав 80 214,07 тис. грн.
19 лютого 2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб направив на адреси ОСОБА_1 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_11 вимогу № 46-2443/21 про відшкодування шкоди.
Під час нового розгляду справи Національним банком України надано до матеріалів справи лист (том 8, арк.с. 233) відповідно до якого зазначається таке:
«У документах (справах) Банку, переданих Фондом на архівне зберігання до Національного банку на виконання вимог статті 52 Закону про систему гарантування наявні, зокрема, справи: "Річна фінансова звітність за 2013 рік. Звіт незалежного аудитора ТОВ "Інсайдер" (у матеріалах якої містяться зазначені у Вашому адвокатському запиті звіти, а саме: «Звіт про фінансовий стан (Баланс) на 31.12.2013», «Звіт про прибутки і збитки та інший сукупний дохід (Звіт про фінансові результати) за 2013 рік", «Звіт про зміни у власному капіталі (Звіт про власний капітал) за 2013 рік", «Звіт про рух грошових коштів за прямим методом за 2013 рік" та Примітки до них, які є невід`ємною частиною цієї фінансової звітності); "Баланс банку. 29.12.2017 - 30.11.2018; "Оборотно-сальдовий баланс. 01.02 - 30.11.2018; «Документи, щодо складання реєстру вимог кредиторів, підтвердні документи на право внесення змін до Реєстру вимог кредиторів. 18.02.2015 - 25.10.2018; "Реєстр акцептованих і затверджених вимог кредиторів та зміни до нього. 10.05.2016 - 30.10.2018" (у матеріалах якої є Зміни до переліку (реєстру) вимог кредиторів Банку, акцептованих уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку, проте самого Реєстру акцентованих та затверджених вимог кредиторів у документах переданих на архівне зберігання до Національного банку немає) ... Звіт уповноваженої особи Фонду про завершення ліквідаційної процедури Банку, затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13.12.2018 № 3353, в якому наявний додаток 4 «Протокол засідання інвентаризаційної комісії Банку від 12.03.2015», який є невід`ємною частиною Звіту уповноваженої особи Фонду про завершення ліквідаційної процедури ПАТ «Меліор Банк».
... Також інформуємо, що згідно з Актами від 22. 12.2020 № 1, від 23.10.2021 № 2 та від 15.09.2022 № 3 "Про вилучення для знищення документів ПАТ "МЕЛОР БАНК" за 2011-2018 роки, не внесених до Національного архівного фонду" документи (справи) Банку, у тому числі: "Статистичні річні звіти за 2014 рік". «Звіти, довідки з питань фінансового моніторингу 04-12.2014 року", "Плани, звіти про проведення внутрішнього аудиту 2014 р.», «Проміжна (квартальна) фінансова звітність банку за 2012-2014 р.»; "Статистичні квартальні звіти банку за 07.2012 - 12.2014; "Державно-статистичні звіти 2012-2015"; "Баланс банку форма 10-Д. Лютий 2015", "Оборотно-сальдовий баланс. Лютий 2015», "Інвентаризаційні описи про інвентаризацію основних засобів. 04.09-05.10.2015", "Матеріали про результати інвентаризації активів та зобов`язань банку. 11.02.2015"; "Інвентаризаційні описи про інвентаризацію. 06 - 13.06.2017» були вилучені та знищені в установленому порядку, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, який становить 5 років.
Інші зазначені у Вашому адвокатському запиті документи у Національному банку відсутні, а також відсутні у документах, які передавались на архівне зберігання до Національного банку ліквідатором Банку.».
Вирішуючи спір у цій справі, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, оскільки суд першої інстанції відмовив у позові з підстав його необґрунтованості, судом не застосовувався до спірних правовідносин строк позовної давності.
Щодо цих висновків місцевого господарського суду колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Насамперед судова колегія звертає увагу, що текст рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 не містить мотивувальної частини. Фактично мотивувальна частина рішення викладена в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2023 р. у цій справі, що також є предметом апеляційного оскарження з боку позивача.
Так, в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції від 29.09.2023 р. зазначено, що після відправлення матеріалів справи № 904/3864/21 на адресу Центрального апеляційного господарського суду, судом виявлено описку в рішенні від 09.08.2023 р. Дослідивши рішення, що було направлено до Єдиного державного реєстру судових рішень, судом першої інстанції було виявлено, що під час перенесення тексту судового рішення з програми "Word" до системи Діловодства, було втрачено певну частину повного тексту рішення, у зв`язку з технічними збоями системи Діловодства.
З метою виправлення виявленої описки, місцевий господарський суд дійшов висновку про можливість виправити цю описку виклавши розділ рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 у справі № 904/3864/21 «Оцінки аргументів сторін та висновків суду» в редакції, що наведена в ухвалі суду від 29.09.2023 р. у цій справі.
Проте, судова колегія вважає, що таке внесення виправлення у рішення не може вважатися виправленням описки та погоджується з доводами апеляційної скарги апелянта в цій частині.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 243 ГПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала.
Судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу.
Отже законом передбачені випадки, коли недоліки рішення суду можуть бути усунені тим самим судом, що його ухвалив.
Описка – це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).
Арифметична помилка – це неточність у розмірі присудженого, неправильність арифметичних розрахунків.
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні, постанові або ухвалі), суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номеру і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи тощо), або мають технічний характер (тобто, виникли в процесі виготовлення тексту рішення).
Таким чином, виправлення допущених у рішенні, постанові, ухвалі описок, арифметичних помилок допускається, якщо, при цьому, не зачіпається суть судового рішення.
Наведений висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.01.2021 р. у справі № 905/2135/19.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, в контексті змісту рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р., судом першої інстанції фактично здійснено не виправлення описки у рішенні, а доповнено рішення новим розділом, який фактично є мотивувальною частиною рішення суду, що суперечить положенням ст. 243 ГПК України.
Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, приписи статей 236, 238, 240 та 243 ГПК України, адже фактично змінив рішення після його проголошення, яке не містить мотивів та висновків суду за результатами розгляду справи, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2023р. у цій справі підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції, а мотивувальна частина рішення від 09.08.2023р. викладенню в редакції цієї постанови. 
Відтак, враховуючи фактичну відсутність мотивувальної частини в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у цій справі, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне надати власну оцінку обставинам справи та аргументам сторін без надання оцінки висновкам суду першої інстанції, які відсутні у тексті рішення.
Предметом позову у цій справі є відшкодування (стягнення) шкоди (збитків), що заподіяна ПАТ “Меліор Банк” діями/бездіяльністю пов`язаних з Банком осіб. 
При цьому позивачем у цій справі є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, щодо права якого на звернення з позовами про відшкодування шкоди (збитків) судова колегія зазначає таке.
За змістом частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній на момент запровадження тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури ПАТ «Меліор Банк» (жовтень 2014 - лютий 2015 років), Фонд мав право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна банку, вважаються погашеними.
Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній на момент звернення з даним позовом у справі до суду (квітень 2021 року), Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Отже, ураховуючи наведене нормативно-правове регулювання, Фонд має право звертатися з позовами про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб": від імені та в інтересах неплатоспроможного банку, зокрема під час здійснення процедури ліквідації банку; від власного імені і на свою користь в інтересах кредиторів.
У цій справі Фонд звернувся з позовом про відшкодування шкоди після припинення банку. Відповідно позов Фонду у цій справі є передбаченим статтею 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спеціальним способом захисту колишніх кредиторів банку, вимоги яких не були задоволені в процедурі ліквідації банку.
З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що Фонд, подаючи позов у цій справі, діяв у межах повноважень, визначених статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Як вже було зазначено вище, предметом позову у цій справі є відшкодування (стягнення) шкоди (збитків).
Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду регулює ст. 1166 ЦК України.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України).
Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду;
- вину заподіювача шкоди.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 ст. 74 ГПК України).
При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 21.07.021 у справі № 910/12930/18, від 28.10.2021 у справі № 910/9851/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21.
Позовні вимоги у цій справі заявлені Фондом, зокрема, на підставі частини п`ятої статті 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” та статті 58 Закону України “Про банки і банківську діяльність”.
Вищевказані статті за своєю правовою природою містять як норми матеріального, так і норми процесуального права.
До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.
Норми статті 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” та статті 58 Закону України “Про банки і банківську діяльність” щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі (стаття 58 Конституції України).
Так, спірні кредитні договори укладені у 2013 році. Відтак при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме вчинення такими особами відповідних дій у спірних правовідносинах, тобто у період з квітня 2013 року по жовтень 2014 року.
Відповідно до частини п`ятої статті 58 Закону України “Про банки і банківську діяльність” (тут і надалі - в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність.
Судова колегія враховує, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 52 Закону "Про банки і банківську діяльність" для цілей цього Закону пов`язаними особами є: 1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку 2) особи, які мають істотну участь у банку.
Згідно зі статтею 37 Закону України “Про банки і банківську діяльність” органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада/наглядова рада, правління (рада директорів) банку.
Керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених структурних підрозділів банку (стаття 42 Закону України “Про банки та банківську діяльність”).
Крім того, відповідно до пункту 1.3 Глави 1 Розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.08.2001 № 368, до управлінського персоналу банку належать: голова, його заступники та члени правління (ради директорів) банку; голова, його заступники та члени спостережної (наглядової) ради банку; головний бухгалтер банку, його заступники; керівники відокремлених підрозділів банку; керівники та члени комітетів правління банку (які створені з метою управління ризиками, зокрема кредитний комітет, комітет з питань управління активами та пасивами, тарифний комітет); керівник служби внутрішнього аудиту банку.
Тобто управлінський персонал банку належить до пов`язаних з банком осіб.
Отже Законом України “Про банки і банківську діяльність” саме на власників істотної участі та пов`язаних з банком осіб, зокрема, керівників банку (зокрема, голову, заступника голови Правління, членів Правління, голову, заступника та членів Спостережної/Наглядової ради, керівників та членів кредитного комітету) за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.
Частина п`ята статті 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, в редакції станом на момент звернення Фонду до суду з цим позовом, передбачала, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.
Відповідно Закон України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” визначає право Фонду на звернення до суду з позовом до пов`язаних з банком осіб у разі недостатності майна банку, якщо дії або бездіяльність таких осіб завдали банку та/або його кредиторам шкоди (збитків).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі були керівниками ПАТ "Меліор Банк" (пов`язаними з банком особами), якими приймались рішення/вчинялись дії, які, як стверджує позивач, спричинили збитки банку та його кредиторам, а саме:
- ОСОБА_1 - голова Спостережної ради, власник істотної участі через компанію Товариство з обмеженою відповідальністю "Криан";
- ОСОБА_12 – заступник голови Спостережної ради;
- ОСОБА_2 – член Спостережної ради;
- ОСОБА_3 – голова Правління, член Кредитного комітету;
- ОСОБА_4 – заступник голови Правління, член Кредитного комітету;
- ОСОБА_5 – заступник голови Правління, голова Кредитного комітету;
- ОСОБА_6 – член Правління, член Кредитного комітету;
- ОСОБА_7 – заступник голови Кредитного комітету;
- ОСОБА_8 – член Кредитного комітету;
- ОСОБА_9 – член Кредитного комітету;
- ОСОБА_11 – член Кредитного комітету.
Наявними в матеріалах справи копіями протоколів засідання Спостережної ради та засідань Кредитного комітету підтверджується, що рішення про укладення спірних кредитних договорів приймалися на засіданнях Спостережної ради та засіданнях Кредитного комітету ПАТ "Меліор Банк", до складу яких входили зазначені вище особи – відповідачі.
Отже, ураховуючи вищенаведене нормативно-правове регулювання, у контексті встановлених обставин справи, зокрема, щодо перебування відповідачів на керівних посадах та у складі Кредитного комітету ПАТ "Меліор Банк", колегія суддів констатує, що відповідачі у справі є пов`язаними з банком особами.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач у цій справі просить стягнути з відповідачів солідарно шкоду, заподіяну ними банку як членами органів управління цього банку (Спостережної ради та Кредитного комітету), тобто йдеться про підстави та умови застосування відповідальності членів органів юридичної особи перед юридичною особою, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню і стаття 92 ЦК України.
Згідно з частинами 3 та 4 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Частина 2 ст. 89 ГК України передбачає, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
У статті 63 Закону «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі, якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.
Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення (фідуціарні обов`язки).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17 указав на те, що згідно з вимогами ст. 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.
З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема, директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. 
Аналогічні висновки зроблені і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 910/20261/16, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 та постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18.
Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання збитків підприємству і зобов`язання їх відшкодувати.
Таким чином, при застосуванні ст. 92 ЦК України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників / акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачем. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірних правочинів) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.
Згідно зі ст. 37 Закону «Про банки і банківську діяльність» органами управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку, органом контролю банку є ревізійна комісія та внутрішній аудит банку.
Відповідно до ст. 39 Закону «Про банки і банківську діяльність» до функцій спостережної ради банку належать контроль за діяльністю правління (ради директорів) банку, інші повноваження щодо контролю діяльності банку.
За змістом ст. 40 цього ж Закону правління банку здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку; правління несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку. Голова правління (ради директорів) банку керує роботою виконавчого органу та має право представляти банк без доручення.
Стаття 43 Закону «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних.
Зокрема, керівники банку зобов`язані:
- ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків;
- приймати рішення в межах наданих повноважень;
- не використовувати службове становище у власних інтересах;
- забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
Стаття 44 цього Закону у згаданій редакції містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк зобов`язаний з урахуванням специфіки його роботи створити адекватну систему управління ризиками, яка має забезпечувати на постійній основі виявлення, вимірювання, контроль і моніторинг усіх видів ризиків за всіма напрямами діяльності банку на всіх організаційних рівнях та бути адекватною ризикам, що приймаються банком. Банк зобов`язаний утворити постійно діючий підрозділ з управління ризиками, в якому зосереджені функції з управління ризиками та який відповідає за розроблення, впровадження внутрішніх положень і процедур управління ризиками, інформує керівництво про ризики, прийнятність їх рівня та надає пропозиції щодо необхідності прийняття керівництвом відповідних рішень.
Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема:
- кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення;
- комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають;
- тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.
За змістом Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.
У частині 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірних правочинів) закріплено, що банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених НБУ вимог щодо концентрації ризиків. У частині 7 цієї статті встановлено, що банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.
Вимоги до діяльності банків встановлює Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою Правління НБУ від 28.08.2001 № 368 (далі - Інструкція № 368). Метою регулювання діяльності банків в Інструкції № 368 зазначено забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасне виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція встановлює нормативи ліквідності, кредитного ризику та інвестування, яких мають дотримуватися банки протягом всього періоду своєї діяльності (розділ І).
Ліквідність банку – це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).
Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.
У зв`язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів зі збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.
З метою контролю за станом ліквідності банків НБУ установлює такі нормативи ліквідності: миттєвої ліквідності (Н4), поточної ліквідності (Н5) та короткострокової ліквідності (Н6). Норматив миттєвої ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг високоліквідних активів для забезпечення виконання поточних зобов`язань протягом одного операційного дня. Норматив поточної ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів банку для забезпечення виконання поточного обсягу зобов`язань протягом одного календарного місяця. Норматив короткострокової ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів для забезпечення виконання своїх зобов`язань протягом одного року.
Розділ VI Інструкції № 368 встановлює нормативи кредитного ризику. До кредитних операцій належать активні операції банку, що пов`язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (зокрема, надання кредитів у готівковій або безготівковій формі).
Кредитна діяльність банків пов`язана з кредитним ризиком або нездатністю контрагента виконувати частково або в повному обсязі свої зобов`язання згідно з угодою, тому банки зобов`язані оцінювати кредитоспроможність своїх контрагентів, вчасно ідентифікувати погані активи (тобто активи, за якими існує ймовірність отримання збитків), створювати необхідні резерви для списання безнадійних до погашення активів (п. 1.1. розділ VI Інструкції № 368).
Кредитоспроможність – наявність передумов для одержання кредиту і здатність повернути його. Кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти.
Відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 № 23, банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов`язаннями. Внутрішньобанківські положення розробляються банком з урахуванням законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, повинні містити методики та процедури, визначені в додатку 1 до цього Положення, які є обов`язковими і мінімально необхідними для оцінки ризиків (п. 1.7 глави 1 розділу І).
Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях.
Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення / здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо) (п. 1.8 глави 1 розділу І).
Відсутність чи неподання внутрішньобанківських положень або кредитної документації (справи) для ознайомлення уповноваженим працівникам НБУ є підставою для негативних висновків щодо ефективності та/або адекватності системи управління ризиками в банку, а також застосування до банку заходів впливу в порядку, установленому нормативно-правовими актами НБУ (п. 1.9 глави 1 розділу І).
Згідно з п. 1.7 Положення про надання НБУ стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ від 13.07.2010 № 327, НБУ, з метою обмеження ризику ліквідності банку під час надання стабілізаційного кредиту чи зміни умов кредитного договору встановлює обмеження та вимоги щодо його діяльності, які мають бути передбачені в кредитному договорі, зокрема щодо заборони придбання цінних паперів (крім державних облігацій України, боргових цінних паперів, емітованих НБУ); зупинення проведення банком активних операцій з пов`язаними особами банку; заборони надання бланкових кредитів (крім кредитів фізичним особам у сумі не більше ніж 50,0 тис. грн, у тому числі кредитів овердрафт).
Бланковим є кредит без забезпечення.
Стаття 42 Закону «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент вчинення відповідачами дій) містить вимоги до керівників банків. Керівниками банку мають бути дієздатні фізичні особи, які відповідають таким вимогам: 1) наявність вищої економічної, юридичної освіти чи освіти у галузі управління залежно від займаної посади (ця вимога не застосовується до членів спостережної ради банку); 2) стаж роботи у банківській системі за відповідним фахом не менше трьох років (ця вимога не застосовується до членів спостережної ради банку); 3) бездоганна ділова репутація. Голова правління (ради директорів) та головний бухгалтер заступають на посаду після надання письмової згоди на це НБУ. Голова правління (ради директорів) банку та головний бухгалтер повинні мати попередній досвід керівної роботи у банках.
Керівники банку зобов`язані протягом усього часу, упродовж якого вони зберігають свій статус у банку, відповідати вимогам, встановленим цим Законом.
Отже, якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо. Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди.
З урахуванням вищенаведеного, у цій справі під збитками Банку слід розуміти суми неповернутих позичальниками коштів за кредитними угодами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 дійшла висновку, що оскільки в банку, що ліквідується, єдиною особою, яка має повноваження і обов`язок діяти від імені та в інтересах банку, є уповноважена особа Фонду, то положення ч. 5 ст. 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначають мінімальні стандарти поведінки Фонду та уповноваженої особи Фонду і не обмежують повноважень щодо звернення до суду з позовами до власників істотної участі, контролерів, керівників банку, пов`язаних з банком осіб, а також до будь-яких інших осіб про відшкодування ними шкоди в повному обсязі.
При цьому позивач має довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
Натомість відповідачі в межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також у свою чергу навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності.
Аналіз норм Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема глави 7 цього Закону, дозволяє зробити висновок, що доказами виконання свого обов`язку вживати своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі, керівник, члени ради, члени виконавчого органу, посадові особи іншого органу управління вжили заходів для запобігання ризиковій діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльність юридичної особи (у тому числі шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності); відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність тощо.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 76 ГПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 2 ст. 86 ГПК України).
На виконання положень ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом ініційовано судове провадження відносно керівників та посадових осіб ПАТ «Меліор Банк» про стягнення шкоди, заподіяної пов`язаними із ПАТ «Меліор Банк» особами.
Позовні вимоги обґрунтовано операціями з кредитування юридичних осіб: ТОВ «МСВ УКРБУД» (код ЄДРПОУ 34682925), ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» (код ЄДРПОУ 35341266).
Так, матеріалами справи підтверджуються наступні обставини:
17.04.2013 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «МСВ УКРБУД» укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/23/13, на підставі якого Банк відкрив ТОВ «МСВ УКРБУД» відновлювальну кредитну лінію в розмірі 37 000 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 16.04.2014.
При цьому, за інформацією, наведеною в рішеннях Кредитного комітету та Спостережної ради щодо кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД», виданий кредит мав забезпечуватись заставою товарів в обороті, а саме будівельними матеріалами ринковою вартістю 48 202 681,97 грн, які належали позичальнику, проте, договір застави мав бути укладений не пізніше останнього робочого дня квітня 2013 року. Тобто фактично кредит був без забезпечення на момент його видачі.
Рішення щодо кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД» на значну суму без належного забезпечення було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі: ОСОБА_5 , Вовченко О.А., Малоух О.І., Романчук Л.Г., Колосенко К.А., Соловей І.О., Шипоши В.В., Федотової І.А. та оформлено протоколом № 33 від 17.04.2013, а також на засіданні Спостережної ради у складі: Кононової О.О., Лиженка С.В., Добринюка І.П. та оформлено протоколом № 12 від 17.04.2013 р.
23.04.2013 р. між Банком та ТОВ «МСВ УКРБУД» укладено договір застави майнових прав товару в обороті № 0/ЮКЛ/23/13/Ю3С1, проте 17.09.2013 р. зазначений договір було розірвано за рішенням Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , Федотової І.А., оформленим протоколом № 82 від 17.09.2013 р., а також за рішенням Спостережної ради у складі: Кононової О.О., Лиженка С.В., Добринюка І.П., оформленим протоколом № 31 від 17.09.2013 р.
10.09.2013 між Банком та ТОВ «МСВ УКРБУД» укладено договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/23/13/Ю3С2, предметом якого було забезпечення вимог Банку, що випливали з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 2 220 000,00 грн, що були розміщені заставодавцем в ПАТ «Меліор Банк» за договором банківського вкладу № 14/ЮДР/022/13 від 06.09.2013 р.
Очевидно, що відмова керівництва Банку від застави товару в оброті протирічило інтересам Банку та його кредиторів, а прийняте забезпечення у вигляді прав вимоги на грошові кошти в сумі 2 220 000,00 грн не могло повною мірою забезпечити повернення кредиту та оплату відсотків за його користування.
20.10.2014 р. договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/23/13/Ю3С2 від 10.09.2013 був розірваний, при цьому рішення Кредитного комітету чи Спостережної ради про його розірвання в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до виписки з рахунку № НОМЕР_1 UАН позичальника ПАТ «Меліор Банк – ТОВ «МСВ УКРБУД» (код ЄДРПОУ 34682925) кредитні кошти в кількості трьох траншів за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/23/13 від 17.04.2013 надано шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ «Меліор Банк», наступними траншами:
- 17.04.2013 в сумі 36 549 205,45 грн;
- 30.12.2013 в сумі 28 000 000,00 грн;
- 30.12.2013 в сумі 1 962 845,53 грн.
При цьому перший транш у сумі 36 549 205,45 грн через низку пов`язаних контрагентів (ТОВ «МАРИТЕН», ТОВ «СТРОЙМОНТАЖ-ЛМЛ», ТОВ «АВАЛОН ІНВЕСТ-ЛТД», ТОВ «ЛАТИКОМ») спрямований на погашення поточної заборгованості таких контрагентів по кредитних зобов`язаннях перед Банком, а частину отримано через касу Банку, як видача на закупівлю сільськогосподарської продукції.
Другий та третій транші через пов`язаних контрагентів (ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ», ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА», ЗАТ «СК «Страховий будинок») частково отриманий через касу Банку, як видача на закупівлю сільськогосподарської продукції, частково на оплату комісії банку за видачу готівки з каси банку та частково направлено на обслуговування власної заборгованості по кредитному зобов`язанню, оплату за цінні папери та формування депозитного вкладу контрагента, часткове погашення кредиту по позичальнику – ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА».
В межах справи про банкрутство ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2014 у справі № 904/3071/14 визнано грошові вимоги Банку до ТОВ «МСВ Укрбуд» у розмірі 1 218,00 грн - 1 черга та 23 191 865,26 грн - 4 черга.
На підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014 у справі № 904/3071/14 Товариство з обмеженою відповідальністю "МСВ УКРБУД" ліквідовано, а встановлені вимоги кредиторів залишились незадоволеними у зв`язку з відсутністю майна боржника.
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 30.06.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 21 057 315,06 грн на рахунок ТОВ «МСВ УКРБУД» (№ 20678201000043) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 30.06.2015, відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 25.06.2015».
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 30.06.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 328 082,77 грн (док. № 500) на рахунок ТОВ «МСВ УКРБУД» (№ 20678201000043) та платіж у розмірі 885 403,58 грн (док. № 502) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 30.06.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 25.06.2015».
Отже заборгованість ТОВ «МСВ УКРБУД» перед ПАТ «Меліор Банк» за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/23/13 від 17.04.2013 р. було списано у збиток.
Вказані обставини не заперечуються з боку відповідачів у цій справі.
Таким чином рішення Кредитного комітету та Спостережної ради Банку про кредитування позичальника без належного забезпечення, а також подальша відмова від забезпечення за кредитним договором призвели до неможливості погасити кредитну заборгованість та були неадекватними існуючим кредитним ризикам, чим ПАТ «Меліор Банк» та його кредиторам було нанесено збитки на суму непогашеної заборгованості у розмірі 22 270 801,41 грн.
28.10.2013 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/63/13, на підставі якого Банк відкрив ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» відновлювальну кредитну лінію в розмірі 36 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 27.10.2014.
При цьому кредит за цим договором було надано Банком без жодного забезпечення, що явно не відповідало кредитному ризику та прямо протирічило інтересам Банку та його кредиторів.
Рішення щодо кредитування ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» на значну суму без жодного забезпечення було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі: ОСОБА_4 , Малоух О.І., Романчук Л.Г., Колосенко К.А., Соловей І.О., Шипоши В.В., Федотової І.А. та оформлено протоколом № 95 від 25.10.2013, а також на засіданні Спостережної ради у складі: Кононової О.О., Лиженка С.В., Добринюка І.П. та оформлено протоколом № 41 від 25.10.2013 р.
29.08.2014 між Банком та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/63/13 від 28.10.2013р., яким збільшено розмір кредитного ліміту до 45 000 000,00 грн.
При цьому, збільшення розміру кредитної ліміту також не передбачало жодного забезпечення, що явно не відповідало кредитному ризику та прямо протирічило інтересам Банку та його кредиторів.
Рішення щодо збільшення розміру кредитної лінії ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» на значну суму без жодного забезпечення було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі: ОСОБА_5 , Малоух О.І., Романчук Л.Г., Колосенко К.А., Соловей І.О., Шипоши В.В., Федотової І.А. та оформлено протоколом № 123 від 29.08.2014 р., а також на засіданні Спостережної ради у складі: Кузнецова А.Ю., Лиженка С.В., Добринюка І.П. та оформлено протоколом № 69 від 29.08.2014 р.
02.10.2014 р. між Банком та ТОВ «ТРЕДСНАБ ЛТД» укладено договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/63/13/Ю3С2, предметом якого було забезпечення вимог Банку, що випливали з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 грн, що були розміщені заставодавцем в ПАТ «Меліор Банк» за договором банківського вкладу № 14/ЮДР/057/14 від 01.10.2014 р.
Разом з цим, прийняте Банком забезпечення за кредитним договором не могло повною мірою забезпечити повернення кредиту та оплату відсотків за його користування.
Відповідно до виписки з рахунку № НОМЕР_3 UАН позичальника ПАТ «Меліор Банк – ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» (код ЄДРПОУ 35341266) кредитні кошти в кількості чотирьох траншів за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/63/13 від 28.10.2013 надано шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_4 , відкритий в ПАТ «Меліор Банк», наступними траншами:
- 31.10.2013 в сумі 10 000 000,00 грн;
- 31.10.2013 в сумі 22 770 000,00 грн;
- 30.04.2014 в сумі 2 998 416,98 грн;
- 29.08.2014 в сумі 8 500 000,00 грн.
При цьому перші два транші в день видачі частково через пов`язаних контрагентів (ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ», ЗАТ «СК «Страховий будинок») отримана через касу, як видача на закупівлю сільськогосподарської продукції, частково через тих самих контрагентів спрямовано на обслуговування боргу ТОВ «МСВ УКРБУД».
Третій транш через ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ» спрямовано на обслуговування власного боргу за кредитним зобов`язанням та погашення кредитної заборгованості контрагентів позичальника: через ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ» - ТОВ «АЛЬКАРЕН», ПП БІЗНЕС ЦЕНТР «ОДІСЕЙ», ТОВ «КИЇВ КОНТРАКТ», ТОВ «ПОЛІКС», через ТОВ «ТД БІЦЕЦЬКИХ» - ТОВ «ТД «РЕУС», ТОВ «ОЛЕГРІС», ТОВ «УКРПРОМСНАБ ПЛЮС», ТОВ «ПАЛОТ ІНЖИНІРІНГ».
Четвертий транш через пов`язаного контрагента ТОВ «РАДАЛІТ» спрямовано на погашення кредитної заборгованості позичальника ТОВ «ПОЛІКС».
В межах справи про банкрутство ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2015 у справі № 904/6602/14 визнано грошові вимоги Банку до ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» у розмірі 38 208 416,98 грн - 4 черга, та 618 169,45 грн - 6 черга.
На підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015 у справі № 904/6602/14 Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» ліквідовано, а встановлені вимоги кредиторів залишились незадоволеними у зв`язку з відсутністю майна боржника.
Відповідно до виписки по особовому рахунку від 31.07.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 38 208 416,98 грн на рахунок ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» (№ 20671201000307) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 31.07.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 31.07.2015».
Відповідно до виписки по особовому рахунку 31.07.2015 ПАТ «Меліор Банк» здійснив оборот коштів у розмірі 50 246,68 грн (док. 2001) на рахунок ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» (№ 20671201000307) та платіж у розмірі 488 374,39 грн (док. 1999) з призначенням платежу: «списання безнадійної заборгованості за рахунок спеціального резерву згідно розпорядження від 31.07.2015 відповідно до рішення Кредитного комітету № 156 від 31.07.2015».
Отже заборгованість ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» перед ПАТ «Меліор Банк» за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/63/13 від 28.10.2013 р. було списано у збиток.
Вказані обставини не заперечуються з боку відповідачів у цій справі.
Таким чином рішення Кредитного комітету та Спостережної ради Банку про кредитування позичальника без належного забезпечення призвели до неможливості погасити кредитну заборгованість та були неадекватними існуючим кредитним ризикам, чим ПАТ «Меліор Банк» та його кредиторам було нанесено збитки на суму різниці між існуючою заборгованістю та розміром прийнятого забезпечення, а саме на саму 38 743 938,29 грн.
В кредитних відносинах Банк розглядається як кредитор, що здійснює кредитну операцію з урахуванням ефективності надання кредиту на визначених умовах та в умовах забезпеченості і надійності здійснення такої операції. Принцип цільової спрямованості полягає в тому, що кредитні грошові кошти повинні використовуватися на досягнення цілей, що зазначені у договорах, що опосередковують кредитні відносини, а також відповідно до зазначених видів статутної діяльності суб`єкта господарювання, які відповідають положенням КВЕД ДК 009:2010.
Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України, норми якого були чинними на час виникнення спірних правовідносин, передбачено обов`язкове зазначення в кредитному договорі мети як істотної умови кредитного договору. Мета визначається на підставі поданих позичальником господарських договорів (зовнішньоекономічних контрактів), бізнес-планів, цільових програм чи проектів. Крім того, здійснюючи кредитування суб`єктів господарювання, банк повинен переконатися, що мета використання кредиту збігається з передбаченими в установчих документах суб`єкта господарювання напрямами його діяльності, зокрема, закріпленими в розділі Статуту «Мета та види діяльності». Цю мету повинні чітко розуміти і оцінювати обидві сторони кредитних взаємовідносин. Саме визначення мети використання позичених коштів є необхідною передумовою забезпечення кожною зі сторін своїх інтересів і реалізації кредитних відносин.
Позивач наполягає на тому, що керівництвом Банку не було відстежено цільове використання позичальниками кредитних коштів, чим порушено один з основних принципів кредитування, оскільки п. 1.2 кредитних договорів визначено, що цільове використання коштів – поповнення обігових коштів. У свою чергу, п. 1.1 кредитних договорів визначено, що грошові кошти надаються позичальникам, зокрема, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання.
При цьому, у відповідності до п. 2.11 кредитних договорів, у разі виявлення нецільового використання наданих траншів кредиту, кредитор має право припинити надання траншів кредиту.
Пунктом 5.1.1 кредитних договорів передбачено, що кредитор зобов`язаний здійснювати контроль за вимогами умов договору, цільовим використанням, своєчасним та повним погашенням кредиту.
Як вбачається із зазначених вище виписок по рахунках, кредитні кошти завуальовано витрачені позичальниками на обслуговування власної заборгованості по кредиту погашення кредитної заборгованості третіх юридичних осіб пов`язаних контрагентів, зняття готівки в касі Банку, тощо.
Обставини видачі кредитів Банком, а саме: 
- видача кредитів без забезпечення або під забезпечення, що явно не відповідало розміру основного зобов`язання та кредитного ризику; 
- обставини ліквідації позичальників в процедурі банкрутства; 
- відсутність відстеження Банком цільового використання кредитних коштів, 
на думку колегії суддів очевидно дають підстави вважати про проведення Банком кредитних операцій, які не сприяли створенню умов для ефективного розміщення залучених коштів, забезпеченню стійкого росту прибутку Банку, мінімізації кредитних ризиків, а направлені лише для отримання готівкових коштів з каси Банку та «штучного» обслуговування виданих протягом попередніх років кредитів.
Рішення щодо кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД» та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» в період з квітня 2013 по жовтень 2014 були прийняті Кредитним комітетом та Спостережною радою Банку та прямо протирічили інтересам Банку та кредиторів Банку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кредитних договорів, договорів забезпечення, рішеннями Кредитного комітету та Спостережної ради Банку.
Отже, на думку колегії суддів, саме спільними діями/рішеннями членів Кредитного комітету та Спостережної ради Банку про кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД» та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ», що явно протирічили інтересам Банку та його кредиторів, Банку було завдано шкоду на загальну суму 61 012 958,04 грн.
Відповідачі по справі спільно приймали недобросовісні та надмірно ризиковані рішення про кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД» та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ КОМПАНІ» без належного забезпечення, що завдало Банку збитки у визначеній Фондом сумі (сумі позову).
Судова колегія звертає увагу, що в постанові правління НБУ № 648/БТ від 09.10.2014 «Про віднесення ПАТ «Меліор банк» до категорії неплатоспроможних» встановлено здійснення ПАТ «Меліор Банк» ризикової діяльності, а також зазначено, що НБУ протягом останнього року неодноразово застосовував до банку заходи впливу та санкції за виявлені в його діяльності порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, чим допустив порушення приписів ст. 86 ГПК України.
Крім того, на підтвердження незадовільного фінансового стану позичальників, Фонд, разом з поясненнями від 02.12.2022 № 46-12093/22 надав Лист Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області № 94995/6/04-36-51-21 від 09.12.2021, щодо надання фінансової звітності ТОВ «МСВ УКРБУД» (код 34682925), ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ» (код 35341266).
Зазначені юридичні особи були позичальниками ПАТ «Меліор банк» за сумнівними правочинами.
З вказано листа вбачається що з двох юридичних осіб, які є фігурантами цієї справи № 904/3864/21, фінансову звітність надавали лише ТОВ «МСВ УКРБУД».
На підставі фінансової звітності, спеціалістами Фонду складено аналітичну довідку ТОВ «МСВ УКРБУД» щодо оцінки фінансового стану позичальника, в якій зазначено про умовно задовільний фінансовий стан ТОВ «МСВ УКРБУД».
Отже, наявний в матеріалах справи лист Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області № 94995/6/04-36-51-21 від 09.12.2021, підтверджує доводи Фонду про незадовільний фінансовий стан позичальників, що вкотре свідчить про надмірний ризик при видачі кредитів юридичним особам та вкотре доводить недобросовісні дії керівників Банку (відповідачів), при погодженні в наданні кредитів позичальникам з незадовільним фінансовим станом.
Водночас керівництвом Банку не було відстежено цільове використання позичальниками кредитних коштів, які завуальовано витрачені позичальниками на обслуговування власної заборгованості по кредиту та погашення кредитної заборгованості третіх юридичних осіб - пов`язаних контрагентів. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Збитки від кредитних операцій не охоплюються звичайним кредитним ризиком, а є результатом недобросовісних дій керівників Банку (відповідачів), порушення останніми своїх фідуціарних обов`язків та основних принципів кредитування (відсутня очевидна законна мета кредитування - отримання прибутку), натомість вбачається інша мета - виведення належних Банку коштів на компанії, що пов`язані з власниками Банку. До цього виведення коштів були причетні всі відповідачі, відповідно вони мають солідарно відповідати за завдану шкоду в сумі 61 012 958,04 грн.
Відсутність в матеріалах справи кредитних справ не позбавляло суд першої інстанції дослідити об`єктивність даного питання у тому числі з урахуванням зазначених вище доказів.
З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів вважає помилковими доводи відповідачів про відсутність в матеріалах справи достатніх доказів того, що Кредитним комітетом при видачі наведених кредитів не було дотримано основних принципів кредитування, у тому числі не було перевірено кредитоспроможність позичальників та наявності забезпечення кредитів, не додержано встановлених НБУ вимог щодо концентрації ризиків.
За загальним правилом розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.
Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку (аналогічні висновки викладені у п. 203 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18).
Подаючи позов у справі, Фонд просив стягнути шкоду, завдану конкретними господарськими операціями, тобто внаслідок кредитування ТОВ «МСВ УКРБУД» та ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ».
Правовою підставою для стягнення коштів (як збитків) у цій справі Фонд визначив статтю 52 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” та статтю 58 Закону України “Про банки і банківську діяльність”.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, зазначено, що якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо (пункт 7.60).
Отже, збитки Банку у цій справі, спричинені конкретними діями, конкретних осіб в процесі видачі кредитів, повинні визначатись як різниця між сумою кредитів, які підлягали поверненню, відповідно до умов договору та суми продажу кредитної вимоги за кожним з кредитного договору.
З матеріалів справи вбачається, що загальний заявлений Фондом розмір шкоди розрахований наступним чином:
61 017 839,46 грн (балансова заборгованість по двом кредитним угодам на дату продажу) – 4 881,42 грн (сума грошових коштів, отримана за результатом продажу) = 61 012 958,04 грн (сума коштів, які списані у збиток за результатом продажу кредитів новому кредитору (стягувачу)).
Отже Фонд визначив розмір шкоди, завданої ПАТ “Меліор Банк” відповідачами, внаслідок надання останніми згоди на укладання кредитних угод, у зв`язку з чим і звернувся до суду з позовом на суму 61 012 958,04 грн (розмір шкоди, завданої банку), яку, з огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованою.
Особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов`язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру.
Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.
Керівники банку (голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер банку та його заступники) несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть декілька осіб, їх відповідальність перед банком є солідарною (ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами Фонду про неможливість відокремлення частки кожного з відповідачів з загальної суми завданої шкоди, зокрема виходячи з присутності та голосування на конкретному засіданні Кредитного комітету, а отже всі відповідачі мають нести відповідальність солідарно.
Під час розгляду справи жоден з відповідачів не заперечував проти фактичних обставин справи щодо укладення Банком наведених вище кредитних договорів на невигідних умовах, про які зазначав Фонд, а також факту прийняття ними, як керівниками Банку, рішень про видачу вищевказаних кредитів. Жоден з відповідачів не зміг пояснити мотиви своїх рішень, відсутність винних дій щодо видачі кредитів.
Натомість, у своїх запереченнях відповідачі посилалися на недоведеність саме позивачем всіх складових елементів цивільного правопорушення, просили суд застосувати позовну давність до вимог Фонду.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідачів на постанови про закриття кримінальних проваджень від 30.12.2016 та від 18.01.2017, як на підставу відсутності їх протиправної поведінки, оскільки судом взагалі не досліджувалось питання, за якими епізодами порушувались кримінальні провадження, щодо яких осіб, і чи стосуються ці постанови спірних правовідносин.
При цьому, судова колегія бере до уваги, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та заподіювача шкоди, що не регулюються нормами КПК України. Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).
Деліктна відповідальність застосовується самостійно, за наявності в особи, яка її заподіяла, складу цивільного правопорушення і стягнення шкоди з особи, яка її завдала можливе без притягнення цієї особи до кримінальної чи адміністративної відповідальності.
Також, колегія суддів не погоджується з доводами відповідачів про те, що Правлінням ПАТ «Меліор Банк» сформовано резервний фонд за рахунок чистого прибутку, який у повному обсязі покрив збитки кредитів, оскільки, як було зазначено вище, на наявність збитків у цій справі не впливає наявність заборгованості перед кредиторами Банку.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що у межах розгляду цієї справи Фондом доведено наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів шкоди у заявленому Фондом розмірі.
Щодо заявленого відповідачами клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
В силу приписів статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 Цивільного кодексу України не може бути змінений за домовленістю сторін.
Згідно із частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Отже застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу.
Враховуючи, що у цій справі колегія суддів визнала обґрунтованими позовні вимоги Фонду, судова колегія має вирішити питання щодо задоволення або відмову у задоволенні клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
За клопотанням ОСОБА_3 судова колегія зупиняла апеляційне провадження у цій справі до завершення перегляду палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3724/21.
Отже висновки, викладені Корпоративною палатою у постанові від 04.06.2024 р. у справі № 916/3724/21, підлягають врахуванню у цій справі при розгляді апеляційної скарги Фонду на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21.
Так, у постанові від 04.06.2024 р. у справі № 916/3724/21 Корпоративна палата навела правові висновки щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
За приписами частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції від 30.06.2021, яка набула чинності 05.08.2021) право на звернення до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності умов, визначених частиною першою цієї статті, виникає у Фонду з моменту виявлення рішень, дій чи бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам, виявлення осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної шкоди (збитків).
Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).
У прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказано, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону (пункт 2). Положення цього Закону щодо виявлення рішень, дій, бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам (колишнім кредиторам), осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій або бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної банку та/або його кредиторам шкоди (збитків) застосовуються до неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону "Про банки і банківську діяльність", процедура ліквідації якого була розпочата до набрання чинності цим Законом (пункт 3).
Разом з цим, відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.
З наведеної норми вбачається, що Фонд або уповноважена особа має право на звернення до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди (збитків), та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку. При цьому кошти, стягнуті з таких осіб, включаються до ліквідаційної маси банку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 було вирішено виключну правову проблему щодо питання визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Велика Палата вказала, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тобто, Верховний Суд чітко визначив, з якого моменту в даному випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.
Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 910/12803/18, від 08.02.2022 у справі №910/15260/18 .
Корпоративна палата зауважила, що зазначена правова позиція неодноразово була наведена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема і після скасування Великою Палатою Верховного Суду своєї постанови від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, а відтак наразі є чіткою і усталеною судовою практикою і від цих висновків Верховний Суд не відступав.
Корпоративна палата зазначила, що положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими внесені зміни до статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" стосовно права Фонду звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації (абз. 3 частини першої статті 52 Закону) та права Фонду звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди (збитків) протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність) (частина сьома статті 52 Закону) відносини, які відносяться до предмету цивільно-правового регулювання та виникли до набрання чинності частиною сьомою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не регулюють, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи, а також крім випадків, передбачених Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому розповсюдження регулювання положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яке передбачене Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону, відносин, які відносяться до предмету цивільно-правового регулювання та які виникли і закінчилися до набрання чинності Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" можливе лише в тому випадку, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.
Корпоративна палата також вказала, що у справах в яких процедура ліквідації банку розпочалась до набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тобто до 05.08.2021) і станом на момент внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення Банку як юридичної особи вказана норма Закону набрала чинності (тобто запис було внесено після 05.08.2021), у такому випадку позовну давність слід обраховувати з урахуванням приписів частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 113/15 "Про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МЕЛІОР БАНК», яким затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «МЕЛІОР БАНК».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.05.2015 р. № 110/15 затверджено ліквідаційну масу ПАТ «МЕЛІОР БАНК» станом на 01.04.2015 р.:
- балансова вартість (без врахування резервів та переоцінки) – 375 208 438,35 грн;
- оціночна вартість - 4 702 556,57 грн.
Отже розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів був виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів 22.05.2015 р. та формування ліквідаційної маси 18.05.2015 р., таким чином, станом на 18.05.2015 р. Фонду було відомо про те, що розмір вимог кредиторів перевищує розмір активів банку.
Запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК» як юридичної особи внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.02.2019, тобто до набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (05.08.2021).
При цьому, станом на момент внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК» як юридичної особи (01.02.2019), передбаченої частиною сьомою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спеціальної позовної давності не існувало, позаяк вказана стаття набрала чинності тільки 05.08.2021 р.
З огляду на наведене, судова колегія дійшла висновку, що перебіг позовної давності для заявлення Фондом вимог до відповідачів про відшкодування шкоди у цій справі розпочався саме 19.05.2015 р. та відповідно закінчився 19.05.2018 р.
Позов у даній справі пред`явлено Фондом у Господарському суді Дніпропетровської області 02.04.2021р. 
Враховуючи усе вищенаведене та оцінюючи наявні докази в сукупності, судова колегія вважає, що позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у цій справі задоволенню не підлягають з огляду на сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами по справі.
При цьому, колегія суддів не вбачає поважних причин пропущення Фондом позовної давності на пред`явлення позовних вимог до відповідачів про солідарне відшкодування шкоди у розмірі 61 012 958,04 грн.   
Так, під час розгляду справи у суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначав, що 18.05.2018 (тобто, в межах трирічного терміну від дати виявлення недостатності майна Банку) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до пов`язаних із ПАТ "Меліор Банк" осіб про відшкодування шкоди та судом було відкрито провадження у справі № 201/5489/18, але в подальшому звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі через неможливість її розгляду в межах цивільного судочинства, в чому вбачає поважність причин пропущення позовної давності. 
Проте, як встановлено апеляційним судом, ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/5489/18 (провадження 2/201/479/2019), якою було закрито провадження у справі за позовом Фонду до відповідачів про відшкодування шкоди, була постановлена 20.12.2019р., а позов у цій справі пред`явлено зі значним проміжком часу після закриття справи № 201/5489/18, а саме - 02.04.2021р. 
Апеляційний суд наголошує, що Фондом не наведено обгрунтованих доводів та не подано належних доказів, які-б підтверджували об`єктивну неможливість звернення з позовом до відповідачів про солідарне відшкодування шкоди у розмірі 61 012 958,04 грн. в господарському суді в розумний проміжок часу з дати закриття провадження у справі № 201/5489/18. 
Відтак, у даному випадку, порушене право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб захисту не підлягає, що в силу ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. 
Враховуючи усе вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за результатом розгляду справи, проте не навів належних мотивів такого рішення, що є підставою для його зміни та викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Згідно зі ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів апеляційного перегляду справи, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. та ухвалу від 29.09.2023 р. у справі № 904/3864/21 – задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2023 р. у справі № 904/3864/21 – скасувати.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 р. у справі № 904/3864/21 – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 12.05.2026 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков