Справа № 760/27755/21

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.
за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила: здійснити розподіл майна та визнати за нею право власності на: частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; частку автомобіля HYUNDAI I30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 1/6 частку квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; встановити безоплатний постійний земельний сервітуту на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8 000 000 000:72:303:0003) на її користь, для безперешкодного доступу до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 серпня 1993 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають трьох спільних дітей: дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазначає, що за час перебування у шлюбі, вона з відповідачем, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, придбали таке майно: будинок (побудований на земельній ділянці, яка приватизована відповідачем) площею 236,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за відповідачем; квартира площею 42,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на 2/3 частини квартири зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, право власності на 1/3 частини квартири зареєстроване за відповідачем; автомобіль марки HYUNDAI I30, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 16 жовтня 2010 року, право власності на який зареєстроване за відповідачем. 
05 жовтня 2021 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва розірвано шлюб між нею та відповідачем.
Враховуючи, що вищевказане майно придбано у період шлюбу, з огляду на положення чинного законодавства, воно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Позивач зазначає, що в досудовому порядку вирішити питання поділу майна, набутого сторонами в період шлюбу в інтересах сім`ї за спільні кошти, не вдалось можливим.
Крім того, зауважує, що у сторін є спільна малолітня дитина, яка знаходяться на її утриманні. Відповідач, у свою чергу, жодним чином не підтримує відносин з дитиною та уникає виконання своїх батьківських обов`язків, відмовляється утримувати або частково допомагати їй у забезпеченні їхнього спільного сина. Отже, вона піклується про дітей виключно із власних джерел фінансування. 
Окрім того, враховуючи те, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований на земельній ділянці, яка належить відповідачу на праві власності (набуття через приватизацію) кадастровий номер 8 000 000 000:72:303:0003, вона просила встановити постійний безоплатний сервітут для проходу, проїзду до будинку. Необхідність сервітуту обумовлена тим, що іншим шляхом потрапити до будинку неможливо, а відповідач вже чинив перешкоди у користуванні будинком, вчинивши домашнє насилля, що відображено в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2020 року у справі № 760/15832/20.
З урахуванням вищевикладеного, позивач звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху.
На виконання зазначеної ухвали 25 листопада 2021 року позивачем надано до суду актуальну інформацію про право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням викликом сторін.
06 січня 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому він, з урахуванням нової редакції зустрічного позову, просив визнати за ним право власності на частку автомобіля HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що 09 грудня 2019 року ним та відповідачем за зустріним позовом був придбаний автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Зазначений автомобіль придбаний у період перебування сторін у шлюбі, тому входить до обсягу спільного нажитого майна та підлягає поділу між подружжям, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним зустрічним позовом та просив його задовольнити.
06 січня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача за первісним позовом на позовну заяву, в якому він зазначив, що станом на 05 січня 2022 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року у справі № 761/36727/20 не вступило в законну силу та оскаржується в апеляційному порядку.
Крім того, не підтверджено жодними доказами твердження позивача за первісним позовом, що він відмовляється утримувати або допомагати в утриманні спільного сина. Натомість, є рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у справі № 761/34046/20 про стягнення з позивача за первісним позовом аліментів на користь дочки та з відповідача за первісним позовом аліментів на користь сина. Отже, між сторонами відбувається взаємне стягнення аліментів на кожного з дітей, що проживають з ними.
Щодо встановлення безоплатного постійного земельного сервітуту на земельну ділянку, то позивачем за первісним позовом не надано доказів того, що нормальне використання нерухомого майна, розташованого на ній, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Крім того, нею не доведено, що задоволення її потреб неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
Окрім того, позивач за первісним позовом не повідомляла відповідача за первісним позовом про намір добровільно укласти договір про встановлення сервітуту. З урахуванням положень чинного законодавства, вона повинна була звернутися до відповідача з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, у проєкті якого запропонувати чіткі умови використання земельної ділянки, а у разі відмови укласти такий правочин - звернутися до суду. Також, нею не зазначено яку саме площу для проходу/проїзду до її частини будинку їй потрібно та якими доказами це підтверджується.
Враховуючи вищевикладене, відповідач за первісним позовом просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо встановлення безоплатного постійного сервітуту на земельну ділянку, що знаходиться у його власності, за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8 000 000 000:72:303:0003) на користь позивача за первісним позовом, для безперешкодного доступу до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо задоволення інших вимог він не заперечував.
21 січня 2022 року ухвалою суду залишено без руху зустрічну позовну заяву.
На виконання зазначеної ухвали, 15 липня 2022 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву в новій редакції.
Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
02 січня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом на зустрічну позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був придбаний нею за власні грошові кошти, отримані в результаті продажу земельної ділянки. 
Зокрема, 20 січня 2010 року вона отримала у дар безоплатно земельну ділянку площею 0,0809 га, кадастровий номер 8000000000:72:303:0002, що розташована на АДРЕСА_3 від ОСОБА_6 19 грудня 2019 року вона продала зазначену земельну ділянку та за кошти отримані внаслідок реалізації, в цей же день, придбала автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 pоку випуску, білого кольору, держаний номер НОМЕР_3 .
Враховуючи вищевикладене, що зазначений вище автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача за зустрічним позовом, він не належить до спільної сумісної власності подружжя, є її особистою власністю та не може бути об`єктом поділу майна подружжя.
З огляду на наведене вище, відповідач за зустрічним позовом просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, у зв`язку із прийняттям зустрічного позову змінено порядок судового провадження та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
03 березня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача за зустрічним позовом на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він зазначив, що відповідачем за зустрічним позовом не було надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, держаний номер НОМЕР_3 .
Зокрема, він як чоловік продавця 19 грудня 2019 року надав згоду на відчуження земельної ділянки як такої, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
Крім того, відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження того, що кошти, отримані нею 19 грудня 2019 року за продаж земельної ділянки, були перераховані 19 грудня 2019 року по договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня 2019 року № 785. Також, квитанція, долучена відповідачем до відзиву не містить підпису касира та підпису банка, підпису платника, не є оригіналом квитанції (є копією з копії), що викликає сумнів у її існуванні та відповідності чинному законодавству. Також, до відзиву не долучено копію рахунку від 09 грудня 2019 року № 785, на який є посилання у видатковій накладній від 24 грудня 2019 року № 15265.
Окрім того, ОСОБА_2 на той час працював в якості фізичної особи-підприємця та заробляв кошти, а відповідач за зустрічним позовом знаходилася вдома та вела господарство, тому автомобіль HYUNDAI KONA, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , було придбано саме за спільні сумісні кошти подружжя.
Враховуючи вищевикладене, просив задовольнити зустрічний позов.
16 листопада 2023 року до суду надійшли письмові пояснення сторони відповідача за первісним позовом, в яких він підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. 
13 грудня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач (відповідач за зустрічним позовом) та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просила первісний позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву.
Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову в частині встановлення земельного сервітуту та поділу будинку. Підтримав позовні вимоги, викладені у зустрічному позові, просив його задовольнити у повному обсязі. 
Вислухавши позивача (відповідача за зустрічним позовом), її представника, представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.
За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом установлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 28 серпня 1993 року.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 10 травня 2022 року, шлюб між ними розірвано.
Сторони мають трьох спільних дітей, повнолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повнолітню дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтовм про народження від 27 серпня 2003 року, неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 січня 2011 року.
За час шлюбу сторони набули у власність нерухоме майно:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , жилою площею 18 кв. м, загальною площею 42,80 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 22 лютого 2001 року серії НОМЕР_4 , виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 20 лютого 2001 року № 162- С/КІ. Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ;
- житловий будинок АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок від 09 липня 2010 року серії НОМЕР_5 , виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 05 липня 2010 року № 911-С/ЖБ. Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Згідно із сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам від 18 березня 2010 року № КВ000231, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: двоповерхового приватного житлового будинку (літ. А) загальною площею 236,60 кв. м, у т.ч. жилою площею 82,5 кв. м, відповідно до технічного паспорту, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна станом на 27 листопада 2009 року, за адресою: АДРЕСА_1 , державним стандартам, будівельним нормам і правилам. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 листопада 2021 року квартира розташована за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована за ОСОБА_4 (дочка сторін) - 2/3 частки на підставі договору дарування від 26 серпня 2013 року № 2348 та ОСОБА_2 (відповідачем за первісним позовом) - 1/3 частки.
Крім того, за період перебування у шлюбі сторонами було придбано і рухоме майно: 
- автомобіль HYUNDAI І30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 . Зі змісту свідоцтва вбачається, що автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 ;
- автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня 2019 року № 785 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 .
Між позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) та відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Так, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) не заперечувалося того факту, що спірна квартира, спірний будинок та автомобіль HYUNDAI I30 були набуті у період шлюбу та мають статус спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що вказане майно є особистою приватною власністю позивача чи відповідача, суду не надано.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).
Під час судового розгляду позивачем (відповідачем за первісним позовом) надано до суду звіти про незалежну оцінку майна, що підлягає поділу.
Зокрема, згідно зі звітом про незалежну оцінку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складеним суб`єктом оціночної діяльності - ОСОБА_7 , станом на 07 грудня 2023 року, вартість вказаного домоволодіння становить 11 825 000 грн. 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , складеного суб`єктом оціночної діяльності - ОСОБА_7 , станом на 07 грудня 2023 року, вартість вказаної квартири становить 1 617 000 грн. 
Згідно зі звітом про незалежну оцінку автомобіля HYUNDAI I30, складеним суб`єктом оціночної діяльності - ОСОБА_7 , станом на 07 грудня 2023 року, вартість вказаного автомобіля становить 229 000 грн. 
Що стосується автомобіля HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , то відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним позовом) заперечувалась належність вказаного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, оскільки він придбаний за її особисті кошти та є її особистою власністю.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Так, на підтвердження доводів про те, що автомобіль HYUNDAІ KONA був придбаний позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) за особисті кошти, останньою надано до суду надано договір дарування земельної ділянки від 12 січня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І. О. та зареєстрований в реєстрі за № 42. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар безоплатно земельну ділянку площею 0,0809 га, кадастровий номер 8000000000:72:303:0002, що розташована на АДРЕСА_3 , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (пункт 1 договору).
09 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олімп Мотор» було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 785. Відповідно до цього договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю автомобіль марки HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , а покупець зобов`язується прийняти автомобіль та оплатити його на умовах цього договору. Вартість одиниці транспортного засобу становить 909 666 грн (пункт 2.1 договору). Запланований термін поставки транспортного засобу покупцю після сплати на користь продавця вартості транспортного засобу - до 30 грудня 2019 року, але не раніше сплати покупцем повної вартості транспортного засобу за цим договором на користь продавця. Датою поставник транспортного засобу вважається дата, яка вказується а Акті приймання-передачі транспортного засобу. Оплата транспортного засобу здійснюється шляхом 100% оплати у розмірі, вказаному в пункту 2.1 договору, на підставі виставленого рахунку-фактури. Передання транспортного засобу оформлюється шляхом підписання Акта прийому-передачі транспортного засобу сторонами.
19 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2891. За умовами зазначеного договору ОСОБА_1 передала (продала), а ОСОБА_8 прийняв (купив) у власність належну продавцю земельну ділянку площею 0,0809 га, що розташована по АДРЕСА_3 , кадастровий номер 8000000000:72:303:0002, та надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Відповідно до пункту 3 договору за згодою сторін вартість (ціна) вищевказаної земельної ділянки, яка продається, становить 2 224 243,17 грн. Продавець повністю отримав від покупця вищевказану грошову суму в повному обсязі до підписання сторонами цього договору та його нотаріального посвідчення. Згідно з пунктом 17 договору сторони своїми підписами на цьому договорі підтверджують факт повного розрахунку між ними за продану земельну ділянку та факт того, що сторони не мають жодних претензій (в тому числі матеріальних). 
Відповідно до квитанції від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 перерахувала 909 666 грн на користь ТОВ «Олімп Мотор». У призначенні платежу вказано: оплата за авто згідно рахунку від 09 грудня 2019 року № 785.
24 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Олімп Мотор» було підписано Акт приймання-передачі транспортного засобу на виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня 2019 року № 785. 
Також, 24 грудня 2019 року ТОВ «Олімп Мотор» видано ОСОБА_1 видаткову накладну № 15265, якою підтверджено оплату ОСОБА_1 рахунку на оплату від 09 грудня 2019 року № 785, а саме - автомобіля HYUNDAІ KONA, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , вартість 909 666 грн. 
Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку що ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами факт придбання нею автомобіля за власні кошти, оскільки після продажу земельної ділянки, шо належала їй на підставі договору дарування, тобто була її особистою власністю, у цей же день нею були сплачені кошти за автомобіль за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня 2019 року № 785. Зазначене підтверджує, що саме частина коштів отриманих внаслідок продажу земельної ділянки була сплачена за автомобіль, оскільки доказів того, що у період з 09 грудня 2019 року по 19 грудня 2019 року позивач (відповідач за зустрічним позовом) здійснювала будь-яку оплату за автомобіль відсутні.
Доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що зазначений автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя та його статус як особистої власності не доведений позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) спростовуються вищевстановленими судом обставинами. 
Посилання відповідача (позивача за зустрічним позовом) на те, що у договорі купівлі-продажу земельної ділянки міститься пункт про надання ним згоди як чоловіка на її відчуження не спростовує того факту, що така земельна ділянка була особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки набута нею на підставі договору дарування.
Твердження про те, що у період набуття у власність автомобіля він працював, а ОСОБА_1 займалась домашнім господарством, тому транспортний засіб придбаний за спільні кошти є безпідставними з огляду на вищевикладене.
Таким чином, автомобіль HYUNDAІ KONA, 2019 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , хоча і придбаний у період шлюбу є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки придбаний нею за особисті кошти, тому на нього не розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, та він не підлягає поділу. 
З урахуванням викладеного судом установлено обсяг та вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 11 825 000 грн; автомобіль HYUNDAI I30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 229 000 грн; квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 617 000 грн.
Беручи до уваги, що сторони у справі не домовилися про порядок поділу спільного майна, суд вважає за необхідне визначити наступний порядок його поділу.
Судом установлено, що вищевказані квартира та будинок були набуті у власність у період зареєстрованого шлюбу сторін, тобто мають статус спільного сумісного майна подружжя, жодна зі сторін не спростувала зазначеного, у зв`язку з чим, суд вважає за доцільне здійснити поділ нерухомого майна таким: будинку та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним; квартири та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним. 
Що стосується поділу автомобіля HYUNDAI I30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом визначення часток власності кожного з подружжя, то суд зазначає таке.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Метою позивача (відповідача за зустрічним позовом) є поділ неподільної речі - автомобіля HYUNDAI I30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться у фактичному користуванні відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом визнання за ним права власності на частку вказаного автомобіля.
Разом з тим, залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.
Якщо за позовом одного із подружжя суд визначити кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.
До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Судом встановлено, що вищевказаний транспортний засіб набутий подружжям у власність під час шлюбу. Згода сторін щодо долі цієї неподільної речі відсутня.
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
За таких обставинах, за наявності у сторін транспортного засобу, який зареєстрований за ОСОБА_2 та перебуває у його фактичному користуванні, що було повідомлено в ході судового розгляду, а також наявності у ОСОБА_1 власного автомобіля, суду з метою збалансування інтересів двох співвласників доцільно поділити таке майно в натурі, виділивши ОСОБА_2 у власність зазначений транспортний засіб та вирішивши питання щодо виплати відповідної компенсації вартості частки ОСОБА_1 .
Судом, вже встановлено, що згідно зі звітом про незалежну оцінку автомобіля HYUNDAI I30, вартість вказаного автомобіля становить 229 000 грн. 
Доказів на спростування указаного розміру дійсної вартості автомобіля HYUNDAI I30 ОСОБА_2 не надано.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) має право на грошову компенсацію частки вартості транспортного засобу HYUNDAI I30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 114 500 грн.
Щодо вимоги про встановлення безоплатного постійного земельного сервітуту на земельну ділянку, що набута ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8 000 000 000:72:303:0003, на користь ОСОБА_1 , для безперешкодного доступу до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то суд дійшов висновку, що така вимога не є належним способом захисту у даних правовідносинах, виходячи з такого.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, хоча спірна земельна ділянка і набута у власність в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до іншого з подружжя переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19, провадження № 61-7849св23.
На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що потреба позивача у доступі до будинку задовольняється через перехід права власності на частку земельної ділянки в силу приписів статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, а не через встановлення сервітуту, що свідчить про обрання позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) неналежного способу захисту, що не відповідає правовій природі відносин, що виникли між учасниками цього спору.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).
За таких обставин, враховуючи, що в силу принципу диспозитивності суд не може змінювати предмет позову самостійно та розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог, у задоволенні позову в частині встановлення земельного сервітуту слід відмовити з тих підстав, що позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) обраний неналежний спосіб захисту.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши надані сторонами докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
За положеннями статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) надано суду на підтвердження здійснених витрат у сумі 6 300 грн на проведення оцінки вартості майна подружжя, що підлягає поділу: звіт про незалежну оцінку домоволодіння, розташованого за адресою; АДРЕСА_1 ; звіт про незалежну оцінку квартири, розташованої за адресою; АДРЕСА_6 ; звіт про незалежну оцінку автомобіля HYUNDAI I30, наданих суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , квитанцію до платіжної інструкції № 0.0.3339462503.1 про оплату на рахунок ФОП ОСОБА_7 6 300 грн за надані послуги.
З огляду на зазначене, часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача (позивача за зустрічним позовом) на користь позивача (відповідача за зустрічним позовом) 3 937,50 грн, пропорційно розміру частини задоволених вимог, у відшкодування судових витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста та проведенням оцінки.
Крім того, згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем (відповідачем за зустрічним позовом), що включають судовий збір також підлягають стягненню на його користь з відповідача (позивача за зустрічними позовом).
За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача (позивача за зустрічним позовом) на користь позивача (відповідача за зустрічним позовом) сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 7 093,75 грн.
Що стосується судових витрат позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом), то враховуючи те, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, вони, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом).
На підставі викладеного та керуючись статтями 57, 60-63, 69-71 СК України, статтями 183, 364, 365, 377 ЦК України, статтями 1-18, 76-81, 133, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 272, 352-355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Первісний позов задовольнити частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя:
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль HYUNDAI І30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 114 500 (сто чотирнадцять тисяч п`ятсот) гривень в рахунок грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля HYUNDAI І30, 2010 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 . 
В іншій частині первісного позову відмовити.
У задоволенні зустрічного позову відмовити.
Відомості щодо учасників справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна