ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1476/25	

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Григорук Павла Богдановича від 02 лютого 2026 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року (повний текст підписано 02.02.2026), суддя Неверовська Л.М.
у справі № 909/1476/25
за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості, м. Івано-Франківськ
до відповідача Фізичної особи-підприємця Григорук Павла Богдановича, м. Коломия, Івано-Франківська область
про стягнення 97 000 грн

встановив:
23 грудня 2025 року Івано-Франківський обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача – Фізичної особи-підприємця Григорука Павла Богдановича про стягнення 97 000 грн коштів мікрогранту.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року у справі № 909/1476/25 позов задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Григорук Павла Богдановича на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості 97 000 грн боргу та 2422,40 грн судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не виконано умову п.20 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу щодо створення протягом шести місяців з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку робочих місць, та працевлаштування на них осіб на строк не менш як 24 місяці протягом трирічного строку реалізації проекту. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутня інформація про наявність письмового повідомлення відповідачем центру зайнятості за місцем укладення договору мікрогранту про зміну місцезнаходження, місця провадження господарської діяльності та переміщення обладнання, придбаного за кошти мікрогранту. Зважаючи на те, що відповідач не провадить господарську діяльність, як за адресою провадження господарської діяльності, так і за адресою зареєстрованого місця проживання, не повідомляв центру зайнятості про зміну місцезнаходження, місця провадження господарської діяльності, встановлення факту цільового використання мікрогранту є неможливим. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови п.п. 20, 21 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу та станом на день звернення до суду, відповідач кошти мікрогранту добровільно не повернув. 
Поряд з цим, як вбачається з рішення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відстрочення виконання рішення суду строком на шість місяців.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення мотивоване тим, що наведені відповідачем обставини мають загальний характер, та не можуть бути достатньою підставою, що ускладнює виконання рішення або робить його неможливим, при цьому, заявником не надано доказів на підтвердження наявного у нього ускладненого фінансового становища, та існування виключних обставин, що можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, а також того, що саме через шість місяців відповідач отримає грошові кошти в обсязі, достатньому для виконання рішення суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Григорук Павло Богданович звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року у справі № 909/1476/25 та ухвалити нове про відмову в позові. У разі якщо апеляційний суд дійде висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції – змінити оскаржуване рішення та надати відповідачу відстрочку виконання рішення строком на шість місяців. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не дослідив майновий стан відповідача та не встановив наявність чи відсутність у нього доходів. Вважає, що відповідач не має постійного джерела доходу та фактично не отримує доходів, про що повідомляв суд першої інстанції, фактична відсутність доходів також підтверджується припиненням (станом припинення) підприємницької діяльності, що підтверджується витягом з ЄДР. Водночас суд не витребував жодних доказів щодо платоспроможності відповідача, не встановив фактичну можливість виконання рішення та не надав оцінки цим обставинам, що є істотним для правильного вирішення спору. Поряд з цим, апелянт вказує, що суд першої інстанції подану ним заяву про відстрочку виконання рішення строком на шість місяців відхилив без належної мотивації. Також суд не дослідив обґрунтованість заяви, не оцінив наведені доводи, не встановив, яким чином надання відстрочки могло б порушити права позивача, та не здійснив балансування інтересів сторін. Скаржник звертає увагу, що суд не дотримався принципу пропорційності та допустив покладення надмірного тягаря на відповідача, оскільки стягнення значної суми коштів з фізичної особи, яка не має доходу, без надання часу для добровільного виконання рішення, є непропорційним втручанням у майнові права відповідача. Також вважає, що суд першої інстанції не врахував співмірність наслідків виконання рішення та не обґрунтував необхідність негайного стягнення всієї суми, таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з істотними порушеннями норм процесуального права.

Ухвалою суду від 09 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі № 909/1476/25 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Григорук Павла Богдановича на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року; витребувано з місцевого господарського суду матеріали справи; позивачу надано строк (15 днів з дня отримання ухвали) на подання суду відзиву на апеляційну скаргу; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Судом встановлено, що ухвала суду належним чином надіслана сторонам у справі, доставлена до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, підписаними відповідальним працівником.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що за запитом Коломийської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної податкової служби в Івано Франківській області, 12.09.2025 отримано відповідь, в якій зазначено, що за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 ФОП Григорук П.Б. не використовував працю фізичних осіб на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством. За запитом Коломийської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, 21.08.2025 отримано відповідь, в якій зазначено, що за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 відсутня інформація про сплату ФОП Григоруком П.Б. єдиного внеску. Позивач вважає, що оскільки мікрогрант був наданий Григоруку П.Б. як фізичній особі-підприємцю, а в силу положень ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок щодо виконання укладених нею як фізичною особою підприємцем договорів не припиняється, даний спір належний до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарських правовідносин, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи підприємця не припинились.
18 березня 2026 року скаржником подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, з метою отримання коштів мікрогранту, 12.12.2024 через Єдиний державний вебпортал електронних послуг “Дія”, фізичною особою-підприємцем Григоруком Павлом Богдановичем подано заяву №BLM088 та проєкт бізнес-плану.
За результатами перевірки відомостей, вказаних в заяві, оцінки ділової репутації уповноваженим банком та проведеної співбесіди, Державним центром зайнятості наказом від 03.01.2025 № 4 прийнято рішення про надання фізичній особі-підприємцю Григоруку Павлу Богдановичу мікрогранту в розмірі 250 000 грн.
14.01.2025 ФОП Григорук П.Б. уклав договір про надання мікрогранту, за формою затвердженою наказом Міністерства економіки України від 06.07.2022 № 1969 у відділенні уповноваженого банку шляхом підписання заяви про приєднання до договору про надання мікрогранту.
Кошти в сумі 250 000 грн були зараховані банком на розрахунковий рахунок отримувача 04.02.2025.
Згідно матеріалів справи, отримувачем мікрогранту фактично використано кошти в сумі 97 000 грн. Невикористані кошти мікрогранту в сумі 153 000 грн повернуті банком 05.08.2025.
Коломийською філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості на виконання вимог Порядку складено акт спостереження (моніторингу та контролю) дотримання умов договору мікрогранту від 14.10.2025 № 249.
Однак, встановити фактичну наявність закупленого майна є неможливим, оскільки ФОП Григорук П.Б. відсутній за адресами фактичного провадження діяльності, зазначеними у заяві на отримання гранту на власну справу та Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
19.09.2025, 29.09.2025 Коломийською філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості направлено фізичній особі-підприємцю Григоруку Павлу Богдановичу, повідомлення про проведення 26.09.2025, 09.10.2025 виїзних оглядів місця провадження господарської діяльності щодо дотримання умов договору. 
Однак, як за адресою провадження господарської діяльності, так і за адресою зареєстрованого місця проживання фізична особа-підприємець Григорук Павло Богданович не знаходиться, про що працівниками Коломийської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості були складені акти від 26.09.2025, від 09.10.2025.
За запитом Коломийської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, 12.09.2025 отримано відповідь, в якій зазначено, що за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 ФОП Григорук П.Б. не використовував працю фізичних осіб на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством.
За запитом Коломийської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, 21.08.2025 отримано відповідь, в якій зазначено, що за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 відсутня інформація про сплату ФОП Григоруком П.Б. єдиного внеску.
Як вказує позивач, враховуючи неможливість встановлення факту цільового використання мікрогранту, відсутність доказів в підтвердження цільового використання коштів мікрогранту відповідачем, беручи до уваги те, що відповідач не провадить господарську діяльність, як за адресою провадження господарської діяльності, так і за адресою зареєстрованого місця проживання, відтак має місце порушення відповідачем зобов`язань на виконання вимог Порядку та договору про надання мікрогранту, що має наслідком повернення відповідачем заявленої у позові суми мікрогранту на підставі п. 7 розділу VII договору на отримання мікрогранту.
11.11.2025 Івано-Франківським обласним центром зайнятості прийнято рішення про повернення ФОП Григорук П.Б. коштів мікрогранту в сумі 97 000 грн та 12.11.2025 направлено претензійну вимогу на суму 97 000 грн. 
Претензія не отримана відповідачем ні за юридичною адресою, ні за фактичною адресою.
У грудні 2025 року Івано-Франківський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Григорука Павла Богдановича про стягнення 97 000 грн коштів мікрогранту.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника належного виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а за їх відсутності - згідно зі звичаями ділового обороту чи іншими вимогами, що звичайно ставляться. Виконання, зміна чи припинення договірних зобов`язань можуть бути обумовлені вчиненням або утриманням від вчинення певних дій однією зі сторін чи настанням обставин, визначених договором, у тому числі таких, що залежать від волі сторони.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правовідносини між сторонами врегульовані Законом України “Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні” та Порядком надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022 №738.
Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України “Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні” передбачено, що державна підтримка надається суб`єктам малого і середнього підприємництва, які відповідають критеріям, встановленим частиною третьою статті 55 Господарського кодексу України. Державна підтримка передбачає формування програм, в яких визначається механізм цієї підтримки. Програми державної підтримки розробляються та впроваджуються спеціально уповноваженим органом у сфері розвитку малого і середнього підприємництва із залученням інших центральних органів виконавчої влади та громадських організацій, що представляють інтереси суб`єктів малого і середнього підприємництва. Державні програми підтримки затверджуються Кабінетом Міністрів України в установленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України “Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні” державна підтримка суб`єктів малого і середнього підприємництва та об`єктів інфраструктури підтримки малого і середнього підприємництва включає фінансову, інформаційну, консультаційну підтримку, у тому числі підтримку у сфері інновацій, науки і промислового виробництва, підтримку суб`єктів малого і середнього підприємництва, що провадять експортну діяльність, підтримку у сфері підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації управлінських кадрів та кадрів ведення бізнесу.
Частинами 1 - 3 ст. 16 Закону України “Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні” визначено, що надання фінансової державної підтримки здійснюється спеціально уповноваженим органом у сфері розвитку малого і середнього підприємництва, іншими органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, Українським фондом підтримки підприємництва та іншими загальнодержавними фондами, регіональними та місцевими фондами підтримки підприємництва. Основними видами фінансової державної підтримки є: 1) часткова компенсація відсоткових ставок за кредитами, що надаються на реалізацію проектів суб`єктів малого і середнього підприємництва; 2) часткова компенсація лізингових, факторингових платежів та платежів за користування гарантіями; 3) надання гарантії та поруки за кредитами суб`єктів малого і середнього підприємництва; 4) надання кредитів, у тому числі мікрокредитів, для започаткування і ведення власної справи; 5) надання позик на придбання і впровадження нових технологій; 6) компенсація видатків на розвиток кооперації між суб`єктами малого і середнього підприємництва та великими підприємствами; 7) фінансова підтримка впровадження енергозберігаючих та екологічно чистих технологій; 8) інші види не забороненої законодавством фінансової державної підтримки.
Згідно зі статтями 12 і 16 Закону України “Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні” Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 21.06.2022 № 738 “Деякі питання надання грантів бізнесу”, якою затверджено Порядок надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу.
У відповідності до п. 20 Порядку (в редакції чинній на час укладення договору), для отримання мікрогранту отримувач укладає договір мікрогранту у відділенні уповноваженого банку шляхом підписання заяви про приєднання.
У договорі мікрогранту обов`язково зазначаються обрані з переліку, визначеного пунктом 5 цього Порядку, напрями витрат, на покриття яких використовується мікрогрант, а також умови, невиконання або неналежне виконання яких є підставою для повернення отримувачем отриманих коштів.
Обов`язковою умовою договору мікрогранту є створення протягом шести місяців з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку робочих місць залежно від розміру мікрогранту, визначеного пунктом 4 цього Порядку, та працевлаштування на них осіб на строк не менш як 24 місяці протягом трирічного строку реалізації проекту. У разі призову отримувача на військову службу під час мобілізації, що підтверджується відповідними документами та заявою на ім`я керівника регіонального центру зайнятості, виконання обов`язкової умови договору мікрогранту тимчасово зупиняється та продовжується після демобілізації отримувача.
Для виконання отримувачем обов`язкової умови договору щодо працевлаштування міський, районний, міськрайонний центр зайнятості, філія регіонального центру зайнятості (далі - центр зайнятості) за місцем укладення договору мікрогранту інформує суб`єкта господарювання про можливість укомплектування робочих місць особами з числа зареєстрованих безробітних. Центр зайнятості та суб`єкт господарювання вживають спільних заходів для добору працівників із числа зареєстрованих безробітних.
За відсутності у центрі зайнятості зареєстрованих безробітних, які можуть бути працевлаштовані на робочі місця, створені суб`єктом господарювання, комплектування таких робочих місць здійснюється суб`єктом господарювання самостійно.
У разі звільнення працівників, працевлаштованих відповідно до абзацу третього цього пункту, до закінчення 24-місячного строку з дня працевлаштування на їх робочі місця у межах зазначеного строку працевлаштовуються інші особи. Суб`єкт господарювання протягом п`яти календарних днів після звільнення працівника, працевлаштованого на умовах цього Порядку, повідомляє відповідному центру зайнятості про наявність або відсутність наміру комплектування ним робочого місця особами з числа зареєстрованих безробітних. За наявності такого наміру у роботодавця та у разі відсутності протягом п`яти днів з дня отримання такого повідомлення у центрі зайнятості зареєстрованих безробітних, які можуть бути працевлаштовані на умовах цього Порядку, комплектування таких робочих місць здійснюється суб`єктом господарювання самостійно.
У разі невиконання обов`язкової умови договору мікрогранту, зокрема нестворення отримувачем робочих місць протягом шести місяців з дня зарахування коштів на його рахунок та непрацевлаштування на них осіб згідно з умовами цього Порядку, сума мікрогранту протягом одного місяця після закінчення такого шестимісячного періоду повертається отримувачем у повному обсязі уповноваженому банку на рахунок, з якого здійснюється перерахування мікрогранту.
Згідно п. 21 Порядку, Державний центр зайнятості через регіональні, міські, районні, міськрайонні центри зайнятості, філії регіональних центрів зайнятості (далі - центр зайнятості) здійснює моніторинг та контроль за виконанням умов договору мікрогранту, зокрема шляхом періодичних виїзних оглядів місця провадження господарської діяльності отримувача, протягом трьох років з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку або до повного виконання обов`язкової умови договору мікрогранту, визначеної абзацом третім пункту 20 цього Порядку.
Для здійснення моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту отримувачем центр зайнятості може залучати відповідні центральні та/або місцеві органи влади.
У разі неможливості встановлення факту цільового використання мікрогранту або встановлення факту нецільового використання мікрогранту під час моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту, який здійснюється центром зайнятості, кошти в сумі, що дорівнює сумі коштів мікрогранту, використаної не за цільовим призначенням, протягом одного місяця повертаються отримувачем на спеціальний рахунок, відкритий в уповноваженому банку, для подальшого їх перерахування на рахунок, з якого здійснюється перерахування мікрогранту.
У разі встановлення під час моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту факту відсутності меблів, обладнання, транспортних засобів, придбаних отримувачем за кошти мікрогранту, які не підлягають відчуженню відповідно до абзацу другого пункту 5 цього Порядку, отримувач повертає вартість таких меблів, обладнання, транспортних засобів.
Отримувач зобов`язаний письмово повідомити центру зайнятості за місцем укладення договору мікрогранту про зміну місцезнаходження, місця провадження господарської діяльності та переміщення обладнання, придбаного за кошти мікрогранту, протягом десяти робочих днів від моменту проведення відповідних змін.
Рішення про повернення мікрогранту приймаються регіональними центрами зайнятості. 
Неповернуті отримувачем кошти стягуються з нього відповідно до вимог законодавства.
У разі несвоєчасного та/або неповного виконання пункту 20 цього Порядку і цього пункту сума мікрогранту вважається заборгованістю, стягнення якої здійснюється Державним центром зайнятості та/або регіональним центром зайнятості у судовому порядку.
Судом встановлено, що відповідачем не виконано умову п.20 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу щодо створення протягом шести місяців з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку робочих місць, та працевлаштування на них осіб на строк не менш як 24 місяці протягом трирічного строку реалізації проекту.
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що у матеріалах справи відсутня інформація про наявність письмового повідомлення відповідачем центру зайнятості за місцем укладення договору мікрогранту про зміну місцезнаходження, місця провадження господарської діяльності та переміщення обладнання, придбаного за кошти мікрогранту.
Судом враховано, що зважаючи на те, що відповідач не провадить господарську діяльність, як за адресою провадження господарської діяльності, так і за адресою зареєстрованого місця проживання, не повідомляв центру зайнятості про зміну місцезнаходження, місця провадження господарської діяльності, встановлення факту цільового використання мікрогранту є неможливим. 
Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачем порушено умови п.п. 20, 21 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу.
Також судом зазначено, що станом на день звернення до суду, відповідач кошти мікрогранту добровільно не повернув, поряд з цим, відповідач, вказував, що визнає обов`язок повернути кошти та має реальний намір здійснити повернення всієї суми у повному обсязі.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 97 000 грн коштів мікрогранту.
Твердження апелянта про формальний підхід суду першої інстанції до розгляду заяви відповідача про відстрочку виконання рішення, а також відхилення поданої відповідачем заяви про відстрочку виконання рішення строком на шість місяців без належної мотивації, є необґрунтованими. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд розглянув подану заяву про відстрочку виконання рішення суду строком на шість місяців, дослідив наведені відповідачем пояснення, зокрема посилання на те, що на даний момент його фінансове становище є ускладненим з об`єктивних причин, зокрема у зв`язку з загальною економічною ситуацією в країні, наслідками воєнного стану, відсутністю стабільного доходу та необхідністю відновлення фінансової спроможності, у зв`язку з чим одноразове негайне виконання рішення суду на даний момент є для відповідача ускладненим та об`єктивно неможливим.
Відтак, колегія суддів, враховуючи положення ст.331 ГПК України, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення суду, враховуючи, що наведені відповідачем обставини мають загальний характер, та не можуть бути достатньою підставою, що ускладнює виконання рішення або робить його неможливим, при цьому, заявником не надано жодних доказів на підтвердження наявного у нього ускладненого фінансового становища, та існування виключних обставин, що можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду та доказів того, що саме через шість місяців відповідач отримає грошові кошти в обсязі, достатньому для виконання рішення суду.
При цьому, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі “Шмалько проти України” від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Право на виконання судового рішення є невід`ємною гарантією відновлення порушеного права позивача та складовою судового захисту його прав.
Відтак, за відсутності виняткових обставин щодо відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду, останнє повинно бути виконаним боржником.
Щодо доводів апелянта, що фактична відсутність доходів також підтверджується припиненням (станом припинення) підприємницької діяльності, колегія суддів такі відхиляє як необґрунтовані, оскільки обов`язок щодо виконання укладених як фізичною особою підприємцем договорів не припиняється, при цьому зобов`язання із втратою його статусу як фізичної особи підприємця не припинились.
З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними. 
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Колегія суддів також зазначає, що 24 березня 2026 року скаржником до суду апеляційної інстанції подано додаткові пояснення, в яких останній повідомив суд, що 24.03.2026 року ним було добровільно та в повному обсязі відшкодовано кошти у сумі 97 000,00 грн та сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 грн та долучено копії квитанцій про оплату.
До суду 29 квітня 2026 року також надійшла заява про закриття апеляційного провадження, у зв`язку з врегулюванням спору між сторонами, в якій скаржник повідомляє суд, що між ним та позивачем було врегульовано спірні питання щодо договору про надання мікрогранту, 28 квітня 2026 року між сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання договору, а також виконано зобов`язання щодо повернення коштів, що підтверджується відповідними квитанціями, у зв`язку з чим, предмет спору між сторонами остаточно вичерпано, а зобов`язання сторін припинено. 
Колегія суддів зауважує, що у тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України (постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23).
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року у справі № 909/1476/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Григорук Павла Богдановича – без задоволення.
Матеріали справи № 909/1476/25 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.