ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 м.Дніпро Справа № 904/2216/21 (191/3683/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Джепи Ю.А. (доповідач) 
суддів: Фещенко Ю.В., Соп`яненко О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Федорчук В.С.,

за участю представників:
від скаржника (арбітражний керуючий): Слостін Андрій Геннадійович (поза межами приміщення суду),
від позивача ( ОСОБА_1 ): ОСОБА_2 (в залі суду) - адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) (суддя Суховаров А.В.), повний текст рішення складено 31.03.2026,
за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старолозуватка, вул. Центральна, б.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643)
про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості за орендною платою,

в межах справи №904/2216/21
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд»
про визнання банкрутом,
арбітражний керуючий - Слостін Андрій Геннадійович,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/2216/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старолозуватка, вул. Центральна, б.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) на стадії ліквідації.
Повноваження ліквідатора покладені на арбітражного керуючого Слостіна Андрія Геннадійовича, свідоцтво №2042 від 10.11.2021 (03049, м. Київ, а/с 154, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Синельниківського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старолозуватка, вул. Центральна, б.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643), в якому просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки (паю) від 08.12.2016 року загальною площею 6,85га, кадастровий номер 1224855300:01:003:0213, зареєстрований в державному реєстрі речових прав 13.01.2017 року, рішення про державну реєстрацію №33452846 та стягнути з відповідача на користь позивача плату за оренду земельної ділянки за період 2019-2024 роки, яка складає 30 892,86грн.
Ухвалою Синельниківського районного суду від 18.11.2025 у справі №191/3683/25 цивільну справу №191/3683/25 (провадження №2/191/1646/25) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) передано до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду в межах справи №904/2216/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31.03.2026) позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, Село Старолозуватка, вул. Центральна, буд.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) про розірвання договору оренди землі задоволено частково.
Розірвано Договір оренди земельної ділянки (паю) від 08 грудня 2016 року укладений між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, Село Старолозуватка, вул. Центральна, буд.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643).
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь державного бюджету (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір, код ЄДРПОУ господарського суду Дніпропетровської області 03499891) суму 3 028,00грн. судового збору.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, Село Старолозуватка, вул. Центральна, буд.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 6055,71 грн.
У решті вимог - відмовлено.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, 09.04.2026 через систему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду звернувся арбітражний керуючий (ліквідатор) Слостін Андрій Геннадійович з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) в частині розірвання договору оренди земельної ділянки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки; скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі № 904/2216/21 (191/3683/25) в частині стягнення з ТОВ «Агро-Філд» 6 055,71 грн судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення про розподіл судових витрат; стягнути з позивача на користь ТОВ «Агро-Філд» понесений судовий збір за подання апеляційної скарги.
Апелянт зазначає, що у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/2216/21 про банкрутство ТОВ «Агро-Філд», яке постановою суду від 10.09.2024 визнано банкрутом та щодо якого відкрито ліквідаційну процедуру, а повноваження ліквідатора покладені на арбітражного керуючого Слостіна А.Г.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково не врахував спеціальний режим провадження у справі про банкрутство та правову природу права оренди земельної ділянки як майнового активу боржника, що входить до складу ліквідаційної маси відповідно до ч.1 ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства.
Скаржник наголошує, що право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1224855300:01:003:0213, площею 6,85 га, зареєстроване за ТОВ «Агро-Філд» 13.01.2017 строком на 49 років, є майновим правом, яке після змін до ч.5 ст.93 Земельного кодексу України, внесених законами №1423-IX від 28.04.2021 та №3065-IX від 02.05.2023, може бути відчужене або передане в заставу орендарем без погодження власника земельної ділянки, а тому має самостійну економічну цінність та підлягає реалізації у ліквідаційній процедурі з метою задоволення вимог кредиторів. 
У скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно звузив зміст заперечень відповідача лише до питання наявності чи відсутності нерухомого майна на земельній ділянці та помилково визнав нерелевантною практику Верховного Суду у справі №910/8259/16 (905/1126/21), не дослідивши ключове питання - чи є саме право оренди самостійним майновим активом банкрута, припинення якого зменшує ліквідаційну масу та порушує інтереси кредиторів. Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №904/9875/21 щодо застосування нових положень законодавства до триваючих орендних правовідносин, а також на постанову Верховного Суду від 07.04.2025 у справі №732/702/24, у якій зазначено, що спір про розірвання договору оренди землі є майновим спором, а право оренди, яке може бути відчужене боржником, включається до ліквідаційної маси. 
На думку скаржника, суд порушив вимоги ст.86, 236 та 238 ГПК України, оскільки не надав належної оцінки доводам відповідача щодо впливу розірвання договору оренди на склад ліквідаційної маси та інтереси кредиторів, не дослідив усіх істотних обставин справи та не навів мотивів відхилення ключових заперечень відповідача, що відповідно до п.1 ч.1 ст.277 ГПК України є підставою для скасування рішення. 
Крім того, апелянт вважає, що суд неправильно застосував ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», ст.148-1 Земельного кодексу України, ст.526 та 613 ЦК України, оскільки не встановив факту належного повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку до позивача. Апелянт зазначає, що ч.5 ст.31 Закону України «Про оренду землі» та ч.3 ст.148-1 ЗК України покладають на нового власника земельної ділянки обов`язок протягом одного місяця повідомити орендаря рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто під розписку про перехід права власності із зазначенням кадастрового номера, місця розташування, площі земельної ділянки, відомостей про нового власника та платіжних реквізитів. Матеріали справи, за твердженням апелянта, не містять доказів належного направлення такого повідомлення ТОВ «Агро-Філд», а тому суд безпідставно поклав на відповідача негативні наслідки невиконання грошового зобов`язання перед новим кредитором без встановлення факту створення самим позивачем належних умов для виконання цього зобов`язання. У скарзі наголошується, що без встановлення дати переходу права власності, факту отримання орендарем повідомлення та його відповідності вимогам ч.3 ст.148-1 ЗК України неможливо визначити момент виникнення прострочення у відповідача, а отже висновок суду про систематичну несплату орендної плати є передчасним. 
Також апелянт зазначає, що задоволення вимоги про розірвання договору оренди не узгоджується з цілями та завданнями процедури банкрутства щодо максимального задоволення вимог кредиторів за рахунок реалізації майна банкрута за найвищою ціною та недопущення задоволення вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури. 
Окремо апелянт оскаржує розподіл судового збору, посилаючись на ст.129 ГПК України та Закон України «Про судовий збір». У скарзі зазначено, що позов містив одночасно майнову та немайнову вимоги, а позивач сплатив 3 028 грн судового збору, хоча мав сплатити 6 056 грн, з яких 3 028 грн – за майнову вимогу про стягнення орендної плати та 3 028 грн – за немайнову вимогу про розірвання договору. Оскільки рішенням суду позов задоволено лише частково - задоволено лише немайнову вимогу про розірвання договору, апелянт вважає безпідставним покладення на відповідача 6 055,71 грн судового збору фактично у повному обсязі, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат, передбаченому ст.129 ГПК України.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Заперечуючи доводи апеляційної скарги щодо включення права оренди до ліквідаційної маси та неможливості розірвання договору, позивач наголошує, що сам факт включення права оренди до ліквідаційної маси відповідно до ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства не створює абсолютної заборони на судовий захист прав власника земельної ділянки. Право оренди є похідним від договору оренди, а тому у разі правомірного розірвання договору через систематичне невиконання орендарем своїх зобов`язань, зокрема несплату орендної плати, припиняється і саме право оренди. На думку позивача, ліквідаційна маса не може зберігати право, яке існує лише за умови належного виконання договору та підлягає припиненню через порушення його умов.
Позивач також зазначає, що постанова Верховного Суду від 07.04.2025 у справі №732/702/24, на яку посилається апелянт, стосується виключно питання юрисдикції спору про розірвання договору оренди землі у межах справи про банкрутство, а не містить висновків про неможливість розірвання договору оренди в процедурі банкрутства чи про пріоритет інтересів ліквідаційної маси над правом власника земельної ділянки на захист своїх прав. Саме на підставі цієї постанови справа №191/3683/25 була передана із Синельниківського районного суду до Господарського суду Дніпропетровської області. 
Позивач вважає безпідставними доводи апелянта про пріоритет норм КУзПБ над положеннями Закону України «Про оренду землі», оскільки норми КУзПБ регулюють порядок задоволення вимог кредиторів, але не змінюють загальних підстав розірвання договорів та не позбавляють власника земельної ділянки права на захист свого права власності. Право на розірвання договору оренди у разі систематичної несплати орендної плати прямо передбачено п.«д» ч.1 ст.141 Земельного кодексу України, ч.2 ст.651 ЦК України та ст.32 Закону України «Про оренду землі». Крім того, позивач зазначає, що постанова Верховного Суду від 04.05.2023 у справі №910/8259/16 (905/1126/21), на яку посилається апелянт, є нерелевантною до спірних правовідносин, оскільки у тій справі на орендованій земельній ділянці знаходились об`єкти нерухомого майна боржника, що підлягали реалізації у ліквідаційній процедурі, тоді як у даній справі жодних доказів наявності на спірній земельній ділянці нерухомого майна ТОВ «Агро-Філд» не надано, а апеляційна скарга не містить нових доказів на спростування цього висновку суду першої інстанції. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку у порядку ст.148-1 Земельного кодексу України, позивач вказує, що ці доводи є необґрунтованими, оскільки ТОВ «Агро-Філд» не сплачувало орендну плату починаючи з 2019 року, тоді як право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.09.2019 після смерті ОСОБА_4 19.01.2019 року. Відповідач не сплачував орендну плату ані первісному орендодавцю, ані його спадкоємиці протягом усього спірного періоду 2019–2024 років, що, на думку позивача, свідчить про систематичну несплату як загальну практику боржника, а не наслідок відсутності повідомлення про нового власника. 
Позивач наголошує, що ТОВ «Агро-Філд» не надало жодних доказів звернення до позивача або інших органів для отримання реквізитів нового орендодавця та не вживало заходів для виконання своїх зобов`язань, а тому посилання на прострочення кредитора за ст.613 ЦК України є безпідставним, оскільки ця норма застосовується лише тоді, коли боржник об`єктивно не міг виконати зобов`язання через дії кредитора, але намагався це зробити. Крім того, позивач зазначає, що інформація про нового власника земельної ділянки є публічною та міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а інформація з Державного реєстру речових прав №410701041 від 31.01.2025 підтверджує, що власником земельної ділянки є ОСОБА_1 . 
Окремо позивач вказує, що доводи апелянта про неповідомлення орендаря про зміну власника є новим та не заявлявся у відзиві ліквідатора на позовну заяву у суді першої інстанції, де відповідач посилався виключно на включення права оренди до ліквідаційної маси та судову практику у справах про банкрутство. Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, на думку позивача, апеляційний суд не може враховувати нові доводи та докази, які не були предметом розгляду суду першої інстанції без обґрунтування неможливості їх подання раніше. 
Позивач наголошує, що систематична несплата орендної плати протягом 2019-2024 років є безспірно встановленим фактом, не спростованим відповідачем, а тому відповідно до п.«д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та ч.2 ст.651 ЦК України є достатньою підставою для розірвання договору оренди землі, тоді як норми КУзПБ не містять заборони на розірвання договору оренди через систематичне невиконання орендарем своїх зобов`язань, а доводи апеляційної скарги про неповідомлення орендаря про зміну власника є новими, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильний розподіл судового збору, позивач зазначає, що позовна заява містила одночасно майнову вимогу про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 30 892,86 грн та немайнову вимогу про розірвання договору оренди. Позивач вказує, що рішенням суду встановлено заборгованість у розмірі 30 889,86 грн та розірвано договір оренди, а тому суд першої інстанції правомірно розподілив судовий збір відповідно до ч.2 ст.129 ГПК України пропорційно до задоволених вимог: 3 028 грн за немайнову вимогу про розірвання договору та 3 027,71 грн пропорційно до встановленої заборгованості, разом 6 055,71 грн. 

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

08.12.2016 року між ОСОБА_4 , що мешкає: АДРЕСА_2 , який є власником земельної ділянки, право власності на яку підтверджується державним Актом на право власності на земельну ділянку ЯЕ №151214 від 19.06.2007, який надалі іменується Орендодавець і діє відповідно до чинного законодавства України, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) в особі директора Годлевського Ігоря Олександровича, який діє на підставі статуту, що надалі іменується Орендар укладено Договір оренди земельної ділянки (паю) (далі - Договір), відповідно до п.1.1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне володіння та користування виділену в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку земельну ділянку сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 1224855300:01:003:0213, яка знаходиться на території Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області.
Відповідно до п. 2.1 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 6,85 га, в тому числі ріллі 6,85 га.
Грошова оцінка земельної ділянки становить 171 627,22 грн (п.2.2 Договору).
Згідно з п. 2.3 Договору на земельній ділянці не розміщені об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.
Сторони погодили в п.3.1 Договору, що Договір укладено строком на 49 років, починаючи з дати його реєстрації (у разі укладення договору оренди землі для введення товарного сільгоспвиробництва – з урахуванням ротації культур, згідно з проєктом землеустрою).
Договір не може бути розірваний в односторонньому порядку до закінчення строку оренди, при умові виконання Сторонами умов цього Договору (п.3.3 Договору).
Згідно з п. 3.4 Договору умови цього Договору зберігають чинність на строк його дії у випадках, коли після набуття чинності договору, законодавством встановлені інші правила, ніж передбачені договором.
Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що складає 5 148,31 грн (п.4.1 Договору).
Згідно з п. 4.2 Договору за домовленістю Сторін сплата орендної плати або її частки можлива в натуральній (кількість або частка продукції, одержуваної із земельної ділянки, якісні показники продукції, місце, умови, порядок, строки поставки обговорюються окремо) та відробітковій формі (види, обсяги, строки і місце надання послуг, види, обсяги і місце виконання робіт обговорюються окремо).
Відповідно до п .4.3 Договору обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється без урахування індексації.
Сторони погодили в п.4.4 Договору, що орендна плата вноситься до 31 грудня кожного року.
Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами (п.4.5 Договору).
Згідно з п. 5.1 Договору земельна ділянка передається в оренду з метою сільськогосподарського використання, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Сторони погодили в п. 6.1 Договору, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розробки проєкту її відведення.
Відповідно до п. 6.2 Договору земельна ділянка передається в оренду за Актом приймання-передачі, який оформлюється не пізніше семи днів з моменту набуття чинності даного Договору.
Орендодавець має право своєчасного внесення орендної плати (п. 9.1.5 Договору).
Сторони погодили в п. 12.2 Договору, що дія Договору припиняється у разі:
- закінчення строку, на який його було укладено;
- придбання Орендарем земельної ділянки у власність;
- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;
- ліквідації юридичної особи-орендаря.
Дія Договору припиняється шляхом його розірвання за (п.12.3 Договору):
- взаємною згодою сторін;
- за рішенням суду на вимогу однієї із Сторін внаслідок невиконання другою Стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використання, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно з п. 13.1 Договору за невиконання або неналежне виконання цього Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Договору.
Відповідно до Прикінцевих положень цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до закінчення строку оренди.
Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Згідно положень Глави 84 Книги шостої «Спадкове право» ЦК України, коло спадкоємців померлого визначається виключно нотаріусами.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті відкрилась спадщина, яку прийняла ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 27.09.2019 року, яке видане Другою Синельниківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за №2-1900, серія та номер: НОА 654546 та Витягом про реєстрацію в спадковому реєстру державного реєстру №56351715 від 30.05.2019.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №410701041 від 31.01.2025 власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 1224855300:01:003:0213, яка знаходиться на території Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, є ОСОБА_1 ; 13.01.2017 року в реєстрі зареєстровано договір оренди земельної ділянки від 08.12.2016 року укладений між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ТОВ «Агро-Філд» (Орендар).
Згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків виданими ДПС від 14.05.2025, відповідачем - ТОВ «Агро-Філд» не сплачено орендну плату відповідно до договору оренди земельної ділянки (паю) загальною площею 6,85 га, кадастровий номер 1224855300:01:003:0213, від 08.12.2016 за 2019-2024 роки.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог, а саме в частині систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою.
Таким чином, несплата орендної плати є істотним порушення умов договору та діючого законодавства через значну міру позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору з орендарем. Безпосередньо несплата орендної плати має відповідні наслідки, а саме дострокове розірвання договору у випадку систематичної її несплати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зміст та умови договору від 27 грудня 2016 року, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань, які виникли між сторонами на його підставі, свідчать про те, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір оренди землі, основними обов`язком відповідача за яким є сплата орендної плати.
За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відносини, пов`язані з орендною землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі").
Статтею 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини 1 статті 93 Земельного кодексу України, передбачено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. ст. 3, 4 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Земельна ділянка може передаватися в оренду разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Отже, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору оренди, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Абзацом 5 частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Відповідно до абзацу 7 частини 2 статті 25 Закону України "Про оренду землі", орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Згідно пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Колегія суддів враховує, що відповідачем будь-яких доказів на підтвердження сплати орендної плати за землю за весь час дії Договору до суду не подано.
Так, згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків виданими ДПС від 14.05.2025, відповідачем - ТОВ «Агро-Філд» не сплачено орендну плату відповідно до договору оренди земельної ділянки (паю) загальною площею 6,85 га, кадастровий номер 1224855300:01:003:0213, від 08.12.2016 за 2019-2024 роки.
Зазначену обставину не заперечено заявником апеляційної скарги.
Частинами 3 та 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі" встановлені підстави для розірвання договору оренди землі: за згодою сторін; на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом; розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Поряд з цим, частиною 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Пунктом 12.3 Договору оренди земельної ділянки (паю) від 08.12.2016 передбачено, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із Сторін внаслідок невиконання другою Стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використання, а також з інших підстав, визначених законом.
У частині 1 статті 141 Земельного кодексу України встановлено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, як систематична несплата земельного податку або орендної плати (пункт "д").
При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тобто, систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, в тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), є підставою для розірвання такого договору.
Згідно зі статтею 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2).
Тож іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини 2 статті 651 ЦК є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, у тому числі розірвання договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17 сформувала висновок, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч. 2 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У постанові від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тлумачення п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України, ч. 2 ст. 651 ЦК України свідчить, що несплата орендної плати охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо (аналогічна правова позиція викладена у Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі №293/1011/16-ц)).
Отже, наявність чи відсутність заборгованості з орендної плати, яка виникла у зв`язку із систематичним порушенням договору оренди щодо сплати орендної плати, що може бути підставою для розірвання такого договору, встановлюється судом саме на момент подання позову про розірвання договору оренди.
Виходячи із системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення Цивільного кодексу України, слід зазначити, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість добросовісність та розумність.
Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 542/51/22.
Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.09.2023 у справі №387/800/21.
Таким чином, несплата орендної плати є істотним порушення умов договору та діючого законодавства через значну міру позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору з орендарем. Безпосередньо несплата орендної плати має відповідні наслідки, а саме дострокове розірвання договору у випадку систематичної її несплати.
З урахуванням наведеного, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Філд", не сплачуючи орендну плату, допустило істотне порушення його умов, чим позбавило позивача матеріальної вигоди, на яку той розраховував за фактом передачі землі в оренду, а тому така обставина є підставою для дострокового розірвання договору.
З огляду на вказане колегія суддів зазначає, що відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано, не надано доказів дотримання відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки (паю) від 08.12.2016 щодо своєчасного внесення орендної плати за землю, або альтернативного виконання вимог договору шляхом виконання п.4.2 Договору.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про те, що розірвання Договору оренди земельної ділянки (паю) від 08.12.2016 призведе до зменшення ліквідаційної маси ТОВ «АГРО-ФІЛД», що у свою чергу вплине на обсяг грошових зобов`язань божника, та посилання на висновки щодо застосування норм права, наведені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 910/8259/16 (905/1126/21), від 07.04.2025 у справі №732/702/24, колегія суддів зазначає наступне.
За ч.1 ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.
Порядок продажу майна у справі про банкрутство визначено статтями 68-88 Розділу V Кодексу України з процедур банкрутства.
Таким чином, до складу ліквідаційної маси банкрута ТОВ «АГРО-ФІЛД», у тому числі, включено право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 1224855300:01:003:0213, яка знаходиться на території Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, загальною площею 6,85 га, в тому числі ріллі 6,85 га, яке підлягає реалізації у встановленому Кодексом України з процедур банкрутства порядку.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально- правове регулювання спірних відносин.
Визначення подібності правовідносин викладені у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №3007/11 (абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Тобто на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2023 в справі № 910/8259/16 (905/1126/21) предметом позовних вимог було розірвання договорів оренди земельних ділянок на яких розміщено нерухоме майно Товариства.
Верховний Суд у постанові від 04.05.2023 у справі №910/8259/16 (905/1126/21) викладав висновок щодо застосування норм матеріального права при вирішенні спору про розірвання в межах процедури банкрутства договору оренди земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, що підлягають відчуженню в межах ліквідаційної процедури.
При цьому саме такий висновок зроблено з огляду на те, що максимально привабливим для покупця є придбання об`єкта нерухомого майна разом із наявним речовим правом на земельну ділянку, на якій розташований відчужуваний об`єкт нерухомості.
У той же час, як вже зазначено вище, у справі, що переглядається, відсутні будь-які докази на підтвердження розміщення на земельній ділянці позивача нерухомого майна, що перебуває на праві власності ТОВ "Агро-Філд" (чи на будь-якому іншому речовому праві) та підлягає відчуженню в межах ліквідаційної процедури.
З огляду на викладене, справа № 910/8259/16 (905/1126/21) та справа, що переглядається - №904/2216/21 (191/3683/25), не є подібними, оскільки є різними предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. А тому доводи заявника апеляційної скарги про подібність вказаних справ та необхідність застосування до правовідносин сторін висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 910/8259/16 (905/1126/21), колегія суддів не покладає в основу висновків у даній справі.
З огляду на що колегія суддів зауважує, що право розпорядника ТОВ "Агро-Філд" на включення права оренди спірної земельної ділянки, на якій відсутнє будь-яке належне боржнику на будь-якому речовому праві нерухоме майно, до складу ліквідаційної маси боржника, не може позбавляти власника цієї земельної ділянки (Орендодавця) на розірвання договору оренди.
Протилежне буде суперечити статті 3 Цивільного кодексу України, відповідно до якої принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо розірвання договору оренди землі, добросовісність орендаря по суті становить гарантію дотримання прав іншої сторони, якою у спірних правовідносинах є орендодавець.
Також колегія суддів при вирішенні цієї справи посилається на частину 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікований Україною 17.07.1997, набув чинності 11.09.1997), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Щодо наведеної заявником апеляційної скарги практики в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2025 у справі № 732/702/24 колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, в першу чергу, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зроблені висновки щодо юрисдикції розгляду спорів, стороною в яких є боржник щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, а саме необхідності розгляду таких спорів господарськими судами в межах справи про банкрутство.
У свою чергу, обґрунтовуючи зазначену позицію, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси, що, у свою чергу, разом із приписами п.8 ч.1 ст.176 ЦПК та ч.5 ст.93 ЗК України надає право користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки, отже, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.
З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про розгляд зазначеного виду спорів в порядку господарського судочинства в межах справи про банкрутство, з огляду на можливість включення права оренди земельної ділянки до складу ліквідаційної маси боржника.
Тому доводи заявника апеляційної скарги з посиланням на практику, викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року у справі №732/702/24, колегією суддів відхиляються, враховуючи, що в основі зазначеної постанови перебуває питання юрисдикції розгляду спорів, в яких стороною є боржник, а не питання щодо підстав розірвання/неможливості розірвання договору оренди земельної ділянки.
Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку, то колегія суддів не покладає їх в основу висновків у даній справі, оскільки інформація про нового власника земельної ділянки є публічною та міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, інформація з Державного реєстру речових прав №410701041 від 31.01.2025 підтверджує, що власником земельної ділянки є ОСОБА_1 .
Пр цьому колегією враховано, що ТОВ «Агро-Філд» не сплачує орендну плату починаючи з 2019 року, тоді як право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.09.2019 після смерті ОСОБА_4 19.01.2019, тобто відсутні докази сплати відповідачем орендної плати як первісному орендодавцю, так й його спадкоємиці протягом спірного періоду.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів виснує, що оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції у мотивувальній частині (на відміну від резолютивної частини) оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку, що позовні вимоги до відповідача щодо стягнення орендної плати та розірвання договору оренди є доказово та нормативно обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню (при цьому частковому задоволенню підлягає саме майнова вимога щодо стягнення орендної плати, виходячи із здійсненого судом першої інстанції її перерахунку та підтвердження розміру - 30 889, 86 грн (6 років * 5 148, 31 грн) замість заявленого - 30 892, 86 грн.
Апеляційний господарський суд, з огляду на встановлені обставини справи, виснує, що позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню частково, а саме: частково щодо стягнення заборгованості з орендної плати (в розмірі 30 889, 86 грн) та у повному розмірі щодо розірвання договору оренди.
Колегія суддів також враховує, що окремо апелянт оскаржує розподіл судового збору, посилаючись на ст.129 ГПК України та Закон України «Про судовий збір».
У скарзі зазначено, що оскільки рішенням суду позов задоволено лише частково - задоволено лише немайнову вимогу про розірвання договору, апелянт вважає безпідставним покладення на відповідача 6 055,71 грн судового збору фактично у повному обсязі, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат, передбаченому ст.129 ГПК України.
У той же час, якщо виходити з висновку апеляційного суду, що частковому задоволенню підлягає майнова вимога про стягнення орендної плати та немайнова вимога про розірвання договору оренди, то розподіл судових витрат у суді першої інстанції відповідно до ст. 129 ГПК України є саме таким: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 6055,71 грн (3027,71 грн пропорційно задоволеній майновій вимозі та 3028 грн за задоволену немайнову вимогу).
Ураховуючи все викладене вище, апеляційна скарга, з огляду на зазначені в ній доводи та вимоги, задоволенню не підлягає.
У той же час, колегією суддів враховано, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (на відміну від резолютивної частини) суд першої інстанції, як й суд апеляційної інстанції при здійсненні перегляду даної справи, фактично дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача щодо стягнення орендної плати та розірвання договору оренди є обґрунтованими, а тому відповідно до ч.4 ст. 277 ГПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції (з врахуванням ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) про виправлення описки) підлягає зміні шляхом доповнення його резолютивної частини стягненням з відповідача на користь позивача 30 889,86 грн заборгованості з орендної плати за 2019-2024 роки.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно із ч.4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом у даній справі обставини та положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, однак оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом відповідного доповнення його резолютивної частини.

7. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за подання апеляційної скарги у зв`язку із відмовою у її задоволенні, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на скаржника. 

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) змінити шляхом доповнення, виклавши четвертий абзац його резолютивної частини, з врахуванням ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі №904/2216/21 (191/3683/25) про виправлення описки, в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Філд» (52500, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, Село Старолозуватка, вул. Центральна, буд.1-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 36910643) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 30 889,86 грн заборгованості з орендної плати за 2019-2024 роки та судовий збір у розмірі 6055,71 грн.»
В іншій частині рішення залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повну постанову складено 26.05.2026.

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: О.Ю. Соп`яненко

Ю.В. Фещенко