Справа № 711/11282/25
Номер провадження 1-кп/711/264/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , 
представника потерпілого ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025250310003482 від 20.10.2025 стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Звенигородка, Черкаської області, з вищою освітою, одруженого, який на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей не має, офіційно працюючого літератором в ТОВ «Видавничий дім Фабула», депутатом, учасником бойових дій, учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС не являється, не є особою з інвалідністю, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
20 жовтня 2025 року, близько 15 години 35 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в місті Черкаси по проїзній вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Смілянська в напрямку до вулиці Надпільна, на перехресті з вулицею Максима Залізняка, поблизу будинку №149, що по вулиці Свято-Макаріївська, проявив неуважність та порушив вимоги:
- п. 2.3.б) Правил дорожнього руху України, згідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно до якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;
- вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», згідно до якого водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 – транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі.
Так він, керуючи автомобілем ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Смілянська в напрямку до вулиці Надпільна будучи заздалегідь проінформований про наближення до нерегульованого перехрестя, що позначене дорожнім знаком 2.1 «Дати дорогу» з вулицею Максима Залізняка, поблизу будинку №149, що по вулиці Свято-Макаріївська, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не зупинив керований ним автомобіль ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а продовжив свій рух на перехрестя, внаслідок чого, здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по проїзній частині головної дороги вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Надпільна в напрямку до вулиці Максима Залізняка та на перехресті з вулицею Максима Залізняка змінював напрямок свого руху ліворуч на вулицю Максима Залізняка в напрямку вулиці Митницька по напрямку руху головної дороги.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 25.11.2025 № 02-01/915, отримав тілесні ушкодження: травма грудної клітки з переломом ребер зліва, забоєм легень, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; садно правого колінного суглобу до категорії легких тілесних ушкоджень.
Спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 21.11.2025 №СТ/358Е-25, з порушенням водієм автомобіля ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимог п. 16.11. та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України.
Вказаними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що він керуючи автомобілем ВАЗ 21103, проявив неуважність, не зупинив автомобіль, щоб впевнитись у безпечному перетині, продовжив рух на перехрестя, де і сталося зіткнення з автомобілем ВАЗ 2107, під керуванням потерпілого, який рухався по головній дорозі.
Просив врахувати, що під час досудового розслідування він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. У скоєному щиро розкаявся та просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення. Добровільно відшкодував матеріальну та моральну шкоду в розмірі 88 000 (вісімдесят вісім тисяч) гривень. Визнає витрати потерпілого ОСОБА_7 в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, понесені на правничу допомогу.
Від потерпілого ОСОБА_7 , до суду надійшла заява про проведення судових засідань без його участі. Обвинувачений частково відшкодував шкоду спричинену вказаною дорожньо-транспортною пригодою. Просить призначити покарання без позбавлення волі.
Врахувавши наведене, запитавши думку присутніх учасників кримінального провадження, які не заперечили щодо проведення судового засідання за даної явки, суд, відповідно до положень ст.325 КПК України визнав за можливе з`ясувати всі обставини кримінального провадження за відсутності належно повідомленого потерпілого.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, потерпілий не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.
Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.
Вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей не має, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудив свою поведінку, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно частково відшкодував потерпілому завданий збиток у розмірі 88 000 гривень.
Згідно характеристик, за місцем проживання на роботи характеризується виключно позитивно. Має активну громадську позицію та є активним учасником волонтерської діяльності. Неодноразово їздив на фронт у гарячі точки на Донбас і Південь. Отримав листи подяки від командира підрозділу НОМЕР_3 окремої механізованої бригади за допомогу ЗСУ ОСОБА_8 «Лють» про російсько-українську війну був включений у Довгий список категорії «Книга 2023-го року ВВС», а історичний роман «Звенигора» включений у список методичних посібників для вивчення студентами Черкаського національного університету ім.Богдана Хмельницького.
У зв`язку з чим згідно зі ст.66 КК України суд, в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданих збитків. Про ці обставини, на думку суду, свідчать показання обвинуваченого, які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину, щиро покаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину. 
Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Перевіряючи наявність обставин, які пом`якшують покарання, суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-329км18), згідно якої щире каяття як таке, характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася. 
Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання п.1 ч.1ст.66 КК України. Тобто, передбачені п.1 ч.1ст.66 КК України, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, дає правдиві показання, негативно оцінює злочин, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Також суд враховує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, згідно якої - при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, у якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнає перерахування на рахунок Збройних Сил України грошових коштів в сумі 10 000 грн., активну громадську позицію та постійну участь у волонтерській діяльності, перебування на утриманні матері похилого віку, яка має тяжке захворювання, що підтверджується наданими суду доказами, а також позицією потерпілого, який хоча і має претензії матеріального та морального характеру, але просить призначити покарання, не пов`язане з позбавлення волі.
В судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини. Також в судовому засіданні знайшло своє підтвердження активне сприяння розкриттю злочину, яке виразилося у добровільній допомоги слідству.
Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Додаткове покарання відповідно до ч.1 ст.286 КК України призначається на строк до трьох років.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також наслідки у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Так, ОСОБА_6 своїми необережними діями, які виразились в порушенні вимог Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, спричинив середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому.
Суд також звертає увагу на позицію потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання, отримав добровільне часткове відшкодування завданих збитків. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 не надав суду письмових доказів того, що для нього керування транспортними засобами є основною діяльністю та єдиним джерелом доходу для сім`ї. Тому, при вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про застосування до винного вказаного додаткового покарання, наближеного до мінімальної межі.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, думку потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого, які зважаючи на двооб`єктний характер злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, хоча і не є вирішальними, однак підлягають обов`язковому врахуванню у сукупності з іншими обставинами справи, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами, наближеного до мінімальної межі, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України.
Підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Призначення ОСОБА_6 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходили, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає. 
В ході судового розгляду представник потерпілого ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 заявив клопотання про розподіл процесуальних витрат. В ході судового розгляду обвинувачений не заперечив проти задоволення клопотання, зазначивши, що визнає процесуальні витрати в розмірі 17000 грн.
При вирішенні клопотання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн., суд приходить до наступних висновків.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Так, згідно ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу. До вказаних витрат, згідно ч.2 ст.120 КПК України, належать витрати на правову допомогу, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором та їх несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України - у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судом встановлено, що відповідно до договору №27/01-26к від 27.01.2026, потерпілий ОСОБА_7 уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом ОСОБА_4 .
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).
Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
На підтвердження понесення вказаних витрат на правничу допомогу, суду надано копію договору №27/01-26/к від 27.01.2026 про надання правничої допомоги, копію додаткової угоди від 05.03.2026, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 05.03.2026, копія детального опису робіт до договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру №27 від 05.03.2026 про сплату ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 17 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.
При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідною правовою позицією, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розгляду в суді.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенства права, враховуючи обставини кримінальної справи, думку обвинуваченого та його захисника, суд вважає, що розумний та справедливий розмір витрат на правову допомогу понесених потерпілим, які підлягають стягненню з обвинуваченого, становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень
Клопотання представника потерпілого ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 про розподіл процесуальних витрат – задовольнити.
Згідно ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Так, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.10.2025 накладений арешт на автомобіль ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , вилучений в ході огляду місця події від 20.10.2025 та поміщено на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104.
Із змісту ухвали встановлено, що цей захід забезпечення кримінального провадження застосовано з метою збереження речових доказів. Мета вказаного заходу досягнута, арешт з метою забезпечення цивільного позову не накладався і таке клопотання до суду не надходило, тому є всі підстави для скасування арешту на майно.
Цивільний позов у встановленому законом порядку в даному кримінальному провадженні представником потерпілого не заявлений, що не позбавляє права останнього відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України звернутися до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства. 
Питання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України. 
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на проведення: - судової експертизи технічного стану транспортного засобу №СТ/326Е-25 від 17.11.2025 – 4664 гривні 88 копійок; - судової автотехнічної експертизи №СТ/358Е-25 від 21.11.2025 – 4240 гривень 80 копійок, у ході проведення досудового розслідування ОСОБА_6 добровільно сплатив у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.7, 100, 124, 174, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирати.
Клопотання представника потерпілого ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 про розподіл процесуальних витрат – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 17000 (сімнадцять тисяч) гривень в рахунок витрат понесених на правничу допомогу.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси № 712/14476/25 від 22.10.2025 року на автомобіль ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , вилучений в ході огляду місця події від 20.10.2025 та поміщений на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104.
Речові докази по кримінальному провадженню: - автомобіль ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на спеціальному майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104 – повернути власнику ОСОБА_6 ; - автомобіль ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_9 – залишити у власника.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.
Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ст.376 ч.6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя 	ОСОБА_1