ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/11/26  Номер провадження 22-ц/814/2275/26	Головуючий у 1-й інстанції Киричок С.А.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Триголова В.М.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії органу примусового виконання, 

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст скарги
У січні 2026 року ОСОБА_1 подала до місцевого суду скаргу на дії органу примусового виконання, в якій прохала суд визнати дії приватного виконавця Лавріненко Яніни Вікторівни щодо встановлення таких видів витрат виконавчого провадження, як витрати, пов`язані з винесенням постанов, що включають такі види витрат виконавчого провадження, як виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари), пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку) – протиправними та зобов`язати поновити порушене такими діями право скаржника, що випливає з принципу справедливості.
На обґрунтування скарги заявник вказує, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Я.В. від 10 жовтня 2025 року відкрито виконавче провадження №79325362 на підставі виконавчого листа №526/2929/24, виданого 07 серпня 2025 року Гадяцьким районним судом Полтавської області про стягнення з неї на користь ТОВ «Полтаваенергозбут» 50 % судового збору у розмірі 1514,00 грн. Розмір мінімальних витрат приватного виконавця визначено в сумі 500,00 грн та обґрунтовано у постанові, але скаржник вважає його таким, що не відповідає дійсності.
Так, скаржник зазначає, що витрати на папір, друк документів, канцтовари, конверти, марки приватним виконавцем не здійснено, відповідно, витрат на внесення постанов не було здійснено.
На думку скаржника, витрати виконавчого провадження, в даному випадку, складаються лише зі сплати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження, відповідно розмір витрат виконавчого провадження слід зменшити до витрат за користування останньою, тобто до 69,00 грн. 
Короткий зміст судового рішення місцевого суду
Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії органу примусового виконання.
Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду, в цій частині, з адміністративним позовом в порядку, визначеному КАС України.
В обґрунтування ухвали зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохала суд скасувати оскаржуване судове рішення місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване судове рішення місцевого суду є таким, що суперечить нормам Закону України «Про виконавче провадження».
В апеляційній скарзі зауважено, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є виконавчим документом, а не рішенням щодо виконання виконавчого документа. Проте, така постанова є рішенням щодо виконання саме судового рішення, а винесення такої постанови є дією, спрямованою на виконання судового рішення, оскільки витрати, що стягуються за такою постановою спрямовані на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень.
Вказано, що згідно законодавства, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження має оскаржуватися до суду, який видав виконавчий документ.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець прохає суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року.
Зауважено, що спір з приводу оскарження постанови виконавця про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що перебував на примусовому виконанні у виконавця.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Приватний виконавець Лавріненко Я.В. та її представник - адвокат Караулов О.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу місцевого суду залишити без змін.
ОСОБА_1 у поданій до суду апеляційної інстанції заяві про розгляд справи без участі прохала суд розглянути справу без її участі за наявними у справі матеріалами; апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення приватного виконавця та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Позиція суду апеляційної інстанції
Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) вказано, що: «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що: «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що: «частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця».
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 вказано, що «частина друга статті 74 Закону № 1404-VІІІ окремо визначає, що постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження можуть бути оскаржені до адміністративного суду.
Постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження і про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження хоча і є відмінними постановами виконавця, проте мають подібну правову природу: обидва види постанов виконавця стосуються безпосереднього виконання рішень інших органів (посадових осіб) - виконавця, а не судового рішення.
Тож суперечитиме законам логіки віднесення до юрисдикції адміністративного суду оскарження постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження (з чітким дотриманням частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ), а до юрисдикції цивільного суду - оскарження постанови виконавця про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.
Більше того, у справі, що розглядається, виконавець виніс постанову «про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження», яка по своїй суті і фактично є постановою про стягнення цих витрат виконавчого провадження та є окремим виконавчим документом. Такий висновок базується на тому, що в оскаржуваній постанові виконавець визначив для боржника розмір додаткових витрат виконавчого провадження, зазначив одержувача цих коштів, те, що ця постанова є виконавчим документом і набирає чинності з моменту її винесення, а також строк пред`явлення до виконання в три місяці.
Тож за правилами адміністративного судочинства належить розглядати скарги на дії виконавця щодо винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною та скасування відповідної постанови».
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до Гадяцького районного суду Полтавської області із скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання, в якій прохала суд визнати дії приватного виконавця Лавріненко Я.В. щодо встановлення таких видів витрат виконавчого провадження, як витрати, пов`язані з винесенням постанов, що включають такі види витрат виконавчого провадження, як виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари), пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку) – протиправними та зобов`язати поновити порушене такими діями право скаржника, що випливає з принципу справедливості.
Так, з матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Я.В. 10 жовтня 2025 року була винесена постанова у виконавчому провадженні №79325362 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою постановила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 500,00 грн.
З огляду на вище вказане вбачається, що скаржник фактично не погоджується із постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Я.В. від 10 жовтня 2025 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (ВП № 79325362), вказуючи на безпідставність стягуваної суми.
Враховуючи, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, а також подання ОСОБА_1 скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання в частині стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, згідно якої суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та закрив провадження у справі, повідомивши ОСОБА_1 , що розгляд справи у частині вказаних вимог віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані позивачем докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року – без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 лютого 2026 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль
Судді         Т.В. Одринська

В.М. Триголов