ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
22 червня 2026 року 	Справа № 280/2174/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 18.01.2025 по день фактичного розрахунку 03.03.2026; 
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2025 по 03.03.2026 в розмірі 390 059,01 грн. (триста дев`яносто тисяч п`ятдесят дев`ять гривень одна копійка).
Ухвалою від 18 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху. У встановлений строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 30 березня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України належним чином засвідчену довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці служби перед звільненням, із обов`язковим розрахунком та зазначенням суми середньоденного грошового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 17.06.2021 по 18.01.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України. На виконання рішення суду у справі №280/8080/24 03.03.2026 Відповідачем здійснено виплату донарахованого грошового забезпечення у розмірі 115878грн. 57коп. на банківський картковий рахунок позивача. Враховуючи несвоєчасну виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби позивач звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі середнього рошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ в період з 18 січня 2025 року по день фактичного розрахунку 03 березня 2026 року. Просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що у відповідності до пунктів 2, 17 Порядку № 729, винагороди, додаткова винагорода є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців. В контексті даного спору, до вирахування середнього заробітку Позивача не включається: додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 у листопаді 2024 року у розмірі 20332,58 грн.; додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 у грудні 2024 року у розмірі 24000,00 грн.; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, що булла отримана у грудні 2024 року у розмірі 11262,09 грн. Зазначає, що у грудні 2024 року, Позивачу була виплачена премія, яка повинна була бути виплачена у січні 2025 року у розмірі 20 604,00 грн. Таким чином, грошове забезпечення, з якого можна вирахувати середній заробіток Позивача становить: листопад 2024 року - 27 112,04 грн.; грудень 2024 року - 27 251,80 грн. Всього за два місяці - 54 363,84 грн., що у середньоденному розрахунку становить 891,21 грн. У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 249 694,81 (100%), з яких: 133 816,24 грн. (53,59%) - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби; 115 878,57 грн. (46,41%) - виплачено на виконання рішень суду. Отже, частка простроченої заборгованості роботодавця, яка має вираховуватися від всіх належних до виплати працівнику сум при звільненні становить 46,41 %. Як зазначено вище, середньоденний заробіток позивача складає 891,21 грн. Затримка розрахунку при звільненні за період з 19.01.2025 (наступний день після звільнення) до 03.03.2026 включно становить 409 календарних днів. Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2025 до 03.03.2026 включно, становить 364 504,89 грн. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 46,41 % становить 169 166,72 грн: 891,21 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 46,41 % х 409 (дні затримки розрахунку за період з 19.01.2025 (наступний день після звільнення) до 03.03.2026 включно). Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, належна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи обмежений законодавством термін нарахування, становить 163 091,43 грн. (891,21 грн. х 183 дні). Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У додаткових поясненнях позивач наголосив, що додаткова винагорода, яка виплачувалася позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, не віднесена Порядком №100 до переліку виплат, що підлягають виключенню із розрахунку середнього заробітку. Вкаазує, що правова природа додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, визначена Верховним Судом саме як додатковий вид грошового забезпечення, а не як одноразова виплата. Додаткова винагорода позивача у сумі 20 564,51 грн за листопад 2024 року та 24 000,00 грн за грудень 2024 року була фактично нарахована та виплачена як складова його грошового забезпечення за відповідні місяці проходження військової служби. Вказані виплати безпосередньо пов`язані із виконанням позивачем обов`язків військової служби та були складовою його щомісячного грошового забезпечення. Тому виключення зазначених сум із розрахунку середнього заробітку суперечить як положенням статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так і загальним правилам пункту 3 Порядку №100. Крім того, обставини цієї справи свідчать, що спірна винагорода виплачувалась позивачу протягом кількох послідовних місяців, була нарахована у фіксованих сумах за проходження служби та фактично входила до структури його щомісячного грошового забезпечення, а тому не може бути ототожнена з одноразовими виплатами, переліченими у пункті 4 Порядку №100. Відповідно до фінансових документів наданих відповідачем у відзиві на позовну заяву складові грошового забезпечення позивача, з яких обраховується середній заробіток, тобто не мають характеру одноразових виплат, сумарний розмір за листопад 2024 року становить 47 434,62 ( посадовий оклад – 2892,58грн.; оклад за військовим званням – 530,00грн; надбавка за вислугу років – 855,64грн.; надбавка за особливості проходження служби – 2139,11грн.; щомісячна премія – 20564,51грн.; додаткова винагорода – 20322,58грн.; індексація – 130,20грн.) та за грудень 2024 року – 71 837,80грн.( посадовий оклад – 2820,00грн.; оклад за військовим званням – 530,00грн; надбавка за вислугу років – 837,50грн.; надбавка за особливості проходження служби – 2093,75грн.; щомісячна премія – 41172,00грн.; додаткова винагорода – 24000,00грн.; індексація – 384,55грн.). Відтак, за два останні повні місяці перед виключенням з військової частини НОМЕР_1 НГУ (листопад - грудень 2024 року) сума грошового забезпечення, що береться при розрахунку середньоденного заробітку, становить 119 272,42 грн. виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 1 955,28грн. (119 272,42 грн/61, де 61 - кількість календарних днів у листопаді - грудні 2024 року). Отже, належна сума становить 357 816,24грн. (1 955,28 грн х 183 дні затримки). Отже загальна до виплати сума компенсації за весь період становить 357 816,24грн.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступні обставини.
З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що ОСОБА_1 у період з 17.06.2021 по 18.01.2025 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати в належному розмірі грошового забезпечення, звернувся в серпні 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду для захисту своїх прав.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі № 280/8080/24, яке набрало законної сили 02.01.2025, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткова види грошового забезпечення) за період з 17.06.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01 січня 2021 року (за період з 17.06.2021 по 31.12.2021), встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року (за період з 01.01.2022 по 31.12.2022), встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 1 січня 2023 року (за період з 01.01.2023 по 19.05.2023) на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1, 12 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, з урахуванням виплаченої суми.
03 березня 2026 року Військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України на виконання судового рішення у справі №280/8080/24 виплатила позивачу заборгованість зі сплати грошового забезпечення в розмірі 115878,57 грн.
Позивач, не погодившись з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 18.01.2025 по день фактичного розрахунку 03.03.2026, звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19.07.2022.
Таким чином, приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України законодавець обмежив виплату середнього заробітку 6 місяцями.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеному у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.
Суд звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, період затримки розрахунку у цій справі починається з 19.01.2025 (наступний день після звільнення зі служби).
Судом установлено, що після звільнення з військової служби між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.
03.03.2026 на виконання судового рішення у справі №280/8080/24 відповідачем виплачено на користь позивача кошти в сумі 115878,57 грн, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Оскільки відповідачем у справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 дійшла висновку про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 та сформулював висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
При цьому, у справі № 489/6074/23 розрахунки середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку здійснювались із врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Згідно з довідкою про середньоденний заробіток за останні два місяці роботи ОСОБА_1 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, яка надана відповідачем на вимоги ухвали суду, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 891,21 грн.
Разом з тим, у позові здійснено розрахунок розміру середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 1 955,28 грн.
Перевіривши правильність розрахунку розміру середньоденної заробітної плати, суд зазначає, що згідно з абзацом 1 пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Згідно з абзацом п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;
м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;
н) винагороди державним виконавцям;
о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.
За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період, зокрема без урахування одноразових виплат (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 по справі №580/9551/23 сформував висновок, відповідно до якого пункт 1 Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 чітко і однозначно передбачив, що додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою військовослужбовця, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою додаткова винагорода, установлена пунктом 1 Постанови №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.
Так, суд не стверджує про подібність правовідносин у справі №580/9551/23 та у справі, що розглядається, а використовує указаний підхід для з`ясування правової природи додаткової винагороди, установленої пунктом 1 Постанови №168.
Також суд ураховує висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 24.07.2025 у справі №300/8802/23 відповідно до яких додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, тому не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
З огляду на вказане, суд вважає, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168 не входить до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється середньоденний заробіток.
Судом установлено, що позивач звільнений з військової служби 18.01.2025, отже два останні місяці перед звільненням є листопад - грудень 2024 року.
Згідно з архівною відомістю за період з листопада 2024 року по грудень 2024 року грошове забезпечення позивача за листопад 2024 року складає 27112,04 грн (посадовий оклад – 2892,58грн; оклад за військовим званням – 530,00грн; надбавка за вислугу років – 855,64грн; надбавка за особливості проходження військової служби – 2139,11грн; щомісячна премія – 20564,51грн; індексація – 130,20грн).
Судом також враховано, що преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, унормовано розділом XVII Інструкції № 200.
За змістом приписів пунктів 1 - 6 розділу XVII Інструкції №200 командири (начальники) військових частин Національної гвардії України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби.
Преміювання здійснюється відповідно до положення про преміювання, розробленого, враховуючи специфіку та особливості виконання покладених завдань на військову частину.
Розміри премії встановлюються за рішенням командувача Національної гвардії України з урахуванням наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Національної гвардії України, та особливостей проходження служби.
Виплата премії військовослужбовцям здійснюється щомісяця за попередній місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира військової частини (командирам військових частин - наказу вищих командирів (начальників)), який видається до 05 числа місяця, що настає за місяцем преміювання. У разі переведення або звільнення військовослужбовців з військової служби - у місяці виключення зі списків особового складу в розмірі, що визначається пропорційно часу їх служби в поточному місяці.
За рішенням командира військової частини премія за грудень може бути виплачена в кінці грудня поточного бюджетного року. При цьому наказ про встановлення розмірів премії видається в грудні поточного року. У разі допущення проступків військовослужбовцями, які потребують зменшення (позбавлення) премії за грудень, після видання наказу до нього вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок у цьому або наступному місяці.
Як пояснив відповідач у відзиві на позовну заяву: «… у грудні 2024 року, Позивачу була виплачена премія, яка повинна була бути виплачена у січні 2025 року у розмірі 20 604,00 грн. …».
Таким чином, згідно з архівною відомістю за період з листопада 2024 року по грудень 2024 року, грошове забезпечення позивача за грудень 2024 року складає 27233,80 грн (посадовий оклад – 2820,00грн; оклад за військовим званням – 530,00грн; надбавка за вислугу років – 837,50грн; надбавка за особливості проходження військової служби – 2093,75грн; щомісячна премія – 20568,00рн (41172,00 грн - 20 604,00 грн); індексація – 384,55грн).
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 27112,04 грн + 27233,80 грн /61 (листопад 2024 року та грудень 2024 року) = 54345,84 / 61 = 890,92 грн.
Як встановлено судом вище, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 03.03.2026 шляхом виплати на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/8080/24 належних позивачеві при звільненні коштів в загальній сумі 115878,57 грн.
Затримка розрахунку при звільненні за період з 19.01.2025 по 02.03.2026 становить 408 календарних днів.
Разом з тим, ураховуючи положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції з 19.07.2022 норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Отже, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 19.01.2025, проте не більш як за шість місяців, тобто з 19.01.2025 по 19.07.2025 (182 дні).
Таким чином, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 162 147,44 грн (890,92 грн х 182 календарних дні).
Суд не приймає до уваги розрахунок зроблений стороною позивача, оскільки останнім не було виключено одноразові виплати та не враховано зміни в КЗпП щодо обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 щодо належності врахування норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 відступила від висновків ВС по справі № 440/6856/22, вказавши, що, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Таким чином, за новим правовим регулюванням, принцип співмірності підлягає поширенню на суми виплат в порядку ст.117 КЗпП у незалежності від редакції ст.117 КЗпП.
Також, Велика Палата Верховного Суду від 08.10.2025 по справі №489/6074/23 вказала, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, обраховується, враховуючи відсоткове співвідношенні суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Так, при звільненні з військової служби позивачу нараховано 133 816,24 грн, за рішенням суду виплачено 115 878,57 грн, що разом становить 249 694,81 грн.
Отже, частка несвоєчасно виплаченої суми складає 46,41 % (115 878,57 грн від 249 694,81 грн).
Таким чином, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу в розмірі 75252,63 грн, тобто 46,41% від середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну 162 147,44 грн х 46,41% /100).
На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75252,63 грн.
При цьому, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №420/20192/21 зазначив, що стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За подання цього позову сплачено судовий збір у розмірі 3120,47 грн.
Сума позову становить 390 059,01 грн.
Враховуючи, що суд задовольнив позов в частині виплати 75252,63 грн (19,29 %), а не у сумі 390 059,01 грн (100%), як завлено позивачем, сума судового збору яка належить до стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувати відповідача становить 601,94 грн (19,29 % від 3120,47 грн).
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2025 по 02.03.2026.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75252,63 грн (сімдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві гривнi 63 копійки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 601,94 грн (шістсот одна гривня 94 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова