ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/1623/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року (суддя Стрельнікова Н.В.) у справі №280/1623/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и В:

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану” від 28.02.2022 №168, в розрахунку до 100 000 грн., щомісячно, пропорційно часу участі у виконанні бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей за період з 01.12.2023 по 25.06.2024;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 100 000 грн., щомісячно, пропоційно часу участі у виконанні бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей за період з 01.12.2023 по 25.06.2024.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2026 залишено без руху, запропоновано подати до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для його поновлення, а також доказів поважності причин його пропуску.
Ухвала суду мотивована тим, що позивача звільнено з військової служби 30.08.2024, а з позовом до суду, в якому заявлено вимоги про виплату грошового забезпечення за час проходження військової служби, позивач звернувся 27.02.2026. Суд зазначив, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, строк звернення з позовом до суду становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
На виконання ухвали суду про залишення позову без руху представником позивача подано до суду заяву про поновлення процесуального строку. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що позивач як військовослужбовець під час проходження служби за мобілізацією не був обізнаний про строки складання рапортів і, такими чином, не міг отримувати актуальну інформацію про виплати додаткової винагороди. Із зазначеною інформацією він був ознайомлений тільки після отримання відповіді від відповідача на адвокатський запит, а 
саме 02.02.2026. Також зазначав, що отримані поранення, травми, захворювання заглиблюють у стан, коли фізично або психологічно тяжко, іноді неможливо, займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори. 
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року адміністративний позов повернуто позивачу.
Підставою для повернення позову стали висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, який визначений ч.2 ст.233 КЗпП України та відсутності поважних причин для його поновлення. Суд першої інстанції зазначив, що викладені представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду причини його пропуску суддя визнає неповажними, оскільки вони не є об`єктивно непереборними для звернення до суду з даним позовом та не підтверджені належними доказами.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, які визначені позивачем як поважні причини пропуску строку звернення з позовом до суду. Позивач зазначає, що додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, виплачується на підставі відповідних наказів командирів, які видаються щомісячно, натомість, позивачу не було відомо чи видавалися такі накази командирами, що свідчить як про необізнаність позивача про складення рапортів так і про необізнаність позивача про порушення свої прав.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить судове рішення залишити без змін з огляду на його законність та обгрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Отже, положення ст.233 КЗпП України підлягають застосуванню у правовідносинах щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: 
Ч.1 -Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (в подальшому рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати чи інших належних працівникові виплат). 
Ч.2 - Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У спірному випадку позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19 липня 2022 року].
Правові питання застосування положень ст.233 КЗпП у випадках заявлення вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України, було предметом дослідження Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №460/21394/23 (постанова від 21.03.2025).
Верховним Судом, зокрема, зроблено такий висновок: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховного Суду до правовідносин, які становлять предмет розгляду у цій справі, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірному випадку підлягає застосуванню тримісячний строк, який обраховується з дня одержання звільненою особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні (ч.2 ст.233 КЗпП України).
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду за наслідками розгляду справи № 460/21394/23 (постанова від 21.03.2025) висловив правову позицію, суть якої полягає в тому, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
У спірному випадку позивач звільнений із військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини 30.08.2024 та в цей день отримав грошовий атестат, в якому зазначено про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні. Про вказані обставини (отримання грошового атестату) зазначено відповідачем та не спростовано позивачем.
З позовом до суду позивач звернувся 27.02.2026, тобто з пропуском встановленого строку. При цьому, будь-яких обставин, які б свідчили про поважність причин неможливості звернення з цим позовом до суду у строк до 30.11.2024 (тримісячний строк з дня звільнення та отримання грошового атестату), позивачем наведено не було.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позивачем про те, що проходження військової служби, участь у заходах по захисту Батьківщини, є поважними причинами для поновлення пропущеного строку. Так само поважними причинами можуть бути визнані обставини, які пов`язані з отриманим пораненнями (травмами), лікуванням, емоційним станом і таке інше. Але, у спірному випадку позивач не навів будь-яких обставин, які б існували після його звільнення з військової служби та які б об`єктивно перешкоджали звернутися з позовом до суду протягом такого тривало строку.
Посилання позивача на звернення його представника з адвокатським запитом до відповідача та отримання відповіді від 02.02.2026, не може свідчити про дотримання ним строків звернення з позовом до суду чи бути підставо для поновлення таких строків, оскільки вказані обставини не змінюють моменту з якого позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення прав, а лише вказують на час, з якого позивач почав вчиняти дії щодо захисту свої прав. І такі дії позивач почав вживати після спливу тримісячного строку після звільнення.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем обставини в заяві про поновлення строку звернення з позовом до суду, не можуть бути визнані поважними причинами пропуску такого строку.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

У Х ВА Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі №280/1623/26 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.328. 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 21.05.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров