Справа № 463/2202/26
Провадження № 2/463/1412/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представника відповідачів - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів, відповідно до якої просить виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником зазначеної квартири, в якій без його згоди та реєстрації проживають відповідачі - дочка ОСОБА_3 та її чоловік і одночасно його зять ОСОБА_5 . Через це у нього існують перешкоди у здійсненні права власності. Добровільно звільнити житло відповідачі відмовляються і тому просить виселити їх в судовому порядку.
Відповідачі не погодились та в особі повноважного представника подали відзив на позовну заяву. Зазначають, що спірна квартира є їхнім єдиним житлом, куди вони вселились у визначеному законом порядку зі згоди позивача. За час спільного проживання вони не чинили перешкод позивачу у користуванні квартирою, не порушували правил співжиття, не вчиняли жодних протиправних чи аморальних дій, не псують майно, а також сплачують за житлово-комунальні послуги. Тому вважають, що виселення їх з спірного житла буде непропорційним втручанням в їхнє право на повагу до приватного житла.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що позивач, як власник, не повинен нести надмірний тягар, пов`язаний із забезпеченням відповідачів житлом.
У запереченні на відповідь на відзив представник відповідачів навела аргументи, аналогічні мотивам відзиву про те, що виселення без надання іншого житла буде непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до житла.
Позовна заява поступила до суду 10.03.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.03.2026 року, позовну заяву залишено без руху.
Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.03.2026 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.
В силу вимог Закону дана справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.
Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.
Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Юхименко Г.А. в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним, а позивач крім цього пояснив, що почав проживати у спірній квартирі разом з дочкою приблизно з 2022-2023 років, а відповідач ОСОБА_5 - з липня 2023 року. Після того, як він у квітні 2024 року одружився, між їхніми сім`ями почали виникати конфлікти з приводу користування квартирою. Також повідомив, що відповідачі неодноразово розпивають у квартирі спиртні напої, проте, до правоохоронних органів він не звертався. Просять позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів - адвокат Ладанівська Н.І. під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив. Відповідач додатково пояснила, що позивач добровільно надав свою згоду на проживання у квартирі її разом з чоловіком. Сімейних конфліктів у них не було. Лише після одруження позивача, між ними почали виникати певні конфліктні ситуації. При цьому, за час спільного проживання відповідачі не створювали позивачу перешкод у користуванні квартирою, водночас, приймають участь у сплаті комунальних послуг. Іншого житла у відповідачів немає. У зв`язку з наведеним, просять відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки.
Враховуючи вимоги ст.223 ЦПК України, суд постановив розглянути справу у відсутності відповідача ОСОБА_5 .
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9). За цією ж адресою він зареєстрований, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.8).
Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучені відповідні інформаційні довідки (а.с.15, 17).
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.48, 49), власного житла у відповідачів немає.
Відповідачі між собою є подружжям, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.55), який зареєстровано 04.10.2025 року. Крім того, відповідач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) є донькою позивача.
Сторонами не оспорюється, що у спірній квартирі позивач почав проживати разом з донькою приблизно з 2022-2023 років, а відповідач ОСОБА_5 - з серпня 2023 року.
20 квітня 2024 року позивач одружився, після чого у квартирі також почала проживати його дружина, чого сторони також не оспорюють.
15 лютого 2026 року набрав чинності Закон України «Про основні засади житлової політики», який визначає основні правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло, забезпечення сталого та ефективного використання житлового фонду України і згідно якого було визнано таким, що втратив чинність Житловий кодекс України (крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи).
Згідно з частиною третьою статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини третьої статі 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про основні засади житлової політики», який був чинним на час звернення позивача до суду і який є чинним на час розгляду справи.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України «Про основні засади житлової політики», ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Виселення, переселення та відселення осіб з житла приватного житлового фонду здійснюються не інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
За правилами, які закріплені у частинах 1, 4 статті 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Важливо пам`ятати, що стаття 8 Конвенції не визнає право на отримання житла. Не визнає такого права і практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Хоча вочевидь бажано, аби кожна людина мала місце, де він або вона може жити гідно, і яке він або вона може назвати домом, на жаль, у Договірних державах є багато людей, які не мають дому. Чи надає держава кошти для того, щоб кожен мав житло, - це питання політичного, а не судового рішення (див. рішення у справі «СПРАВА CHAPMAN ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА» (CHAPMAN v. THE UNITED KINGDOM), від 18.01.2001 року, пункт 99).
Також, як зазначив ЄСПЛ у справі «Buckley проти Сполученого Королівства» (рішення від 25.09.1996, «Reports of Judgments and Decisions» 1996-IV, стор. 1294, § 81), стаття 8 не обов`язково сягає настільки далеко, аби задовольняти преференції осіб щодо місця їх проживання, аби переважити загальний інтерес. Якщо проблема заявниці виникає через брак грошей, то вона перебуває в тому ж нещасному становищі, як і багато інших осіб, які не можуть дозволити собі продовжувати мешкати на привабливих для них ділянках або в будинках.
Водночас, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції полягає також і в тому, що вказана норма гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24.11.1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
При цьому, у пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Також, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2026 року під час розгляду справи № 753/3949/24, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
У справі яка розглядається відповідачі, попри те що не мають власного житла, вселились до спірної квартири зі згоди власника. Принаймні, ніщо не свідчить про те, що цієї згоди не було, адже позивач підтвердив, що вселився до спірної квартири разом з дочкою приблизно у 2022-2023 років, а відповідач почав проживати з ними з серпня 2023 року, тоді як суперечки з приводу користування квартирою виникли після того, як позивач одружився і у квартирі почали проживати дві сім`ї.
Такі обставини свідчать про те, що на час вселення як одного, так і іншого відповідача, згода на їхнє проживання була.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Всупереч зазначеним нормам, позивач не долучив до матеріалів справи жодних доказів, що відповідачі порушують правила співжиття чи в будь який інший спосіб роблять спільне проживання неможливим.
Також, не було встановлено жодних випадків, які б свідчили, що відносно позивача чинилось психологічне чи фізичне насильство, як і не було встановлено фактів притягнення відповідачів до відповідальності за вчинення домашнього насильства. Крім того, немає жодних доказів, що відповідачі допускають по відношенню до позивача агресивну поведінку чи існує знущання, залякування та насильство на повсякденне життя позивача та його сім`ї.
Позивач в судовому засіданні підтвердив, що не звертався до правоохоронних органів і у суду немає підстав для висновку, що відмова від звернення до правоохоронних органів обумовлена тиском на позивача, адже не було подано жодних доказів і про це також не згадував позивач.
Твердження про те, що відповідачі розпивають спиртні напої вдома, навіть якщо припустити що це правда, самі по собі не свідчать, що спільне проживання позивача та відповідачів є неможливим.
Навпаки, обставини справи скоріш вказують на те, що між сім`єю позивача і сім`єю відповідачів існує конфлікт з приводу порядку користування квартирою та оплати житлово-комунальних послуг. Вирішення цього конфлікту на думку суду можливо досягти за допомогою заходів, які будуть менш обтяжливими ніж виселення, і зокрема встановлення відповідного порядку користування квартирою та оплати житлово-комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_3 , як вбачається з долучених квитанцій (а.с.84-89), оплатила житлово-комунальні послуги за травень 2026 року, а це принаймні свідчить, що існують інші способи вирішення конфлікту, відмінні від виселення.
У всякому разі неможливість для позивача здійснювати фактичне користування житлом (як і будь яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
При таких обставинах, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки у відповідачів виник міцний зв`язок з місцем постійного проживання, а тому їх виселення з квартири без надання іншого житла за встановлених у справі обставин і досліджених доказів не буде пропорційним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено - 09 червня 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.