КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№22-ц/824/9433/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026року  місто Київ
справа № 359/15376/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А. 
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі, постановлену під головуванням судді Муранової-Лесів І.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту володіння квартирою на праві власності, заінтересовані особи: Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою, в якій просили:
встановити юридичний факт володіння  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 квартирою, загальною площею 67,80 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності з 07 жовтня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.
В мотивування вимог посилалися на те, що згідно свідоцтва про право власності від 07 жовтня 1996 року № НОМЕР_1 заявникам належить на праві спільної сумісної власності належить квартира, загальною площею 67,80 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_1 і записана у реєстрову книгу за №4761.
Вказували, що їх право власності на вказану квартиру було зареєстровано у Бюро технічної інвентарізації м. Сєвєродонецьк Луганської області та записано в реєстрову книгу за реєстром №373, 09 грудня 1996 року.
У зв'язку зі збройною агресією та повномасштабного вторгнення РФ було окуповано м. Сєвєродонецьк, що є загальновідомим фактом, у зв`язку з чим, заявники стали внутрішньопереміщеними особами.
Зазначали, що ОСОБА_2 звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області із заявою про реєстрацію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності на зазначену їй квартиру, проте, державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Т.М. відмовила в проведенні реєстраційних дій, оскільки відповідно до листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації неможливо отримати інформацію щодо реєстрації права власності до 01 січня 2013 року.
Посилалися на те, що окрім установлення судом в окремому провадженні такого факту, що має юридичне значення, заявники не мають іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ на підтвердження факту володіння ними вказаною квартирою на праві власності, а саме документу, що підтверджує державну реєстрацію права власності на належне їм нерухоме майно, яке на момент оформлення права власності у 1996 році проводило бюро технічної інвентаризації за місцем розташування майна.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2026 рокувідмовлено у відкритті провадження у справі за заявою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Не погоджуючись з даною ухвалою, представник заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2  -   ОСОБА_4  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що заявники не мають необхідності додатково чи по-новому визнавати право власності на власну квартиру, що розміщена в будинку АДРЕСА_1 , так як останні мають оригінали правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно та є власниками квартири.
Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на дату звернення з даною заявою відсутній спір про право та відсутні особи, які не визнають право власності заявників на квартиру.
Вважає, що заявниками, як власниками майна не має необхідності визнавати свої права на зазначену квартиру в порядку позовного провадження.
Представник заявників усудовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Заінтересовані особи:Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає заможливерозглядати справу у відсутність заінтересованих осіб на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявників, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що подана заява та додані до неї матеріали не містять відомостей про те, що заявники скористалися своїм правом, передбаченим КАС України та звернулися до адміністративного суду для оскарження рішення державного реєстратора, а відтак наявність рішення про відмову в державній реєстрації речового права за відсутності адміністративного спору свідчить про існування спору про право.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першоїстатті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Згідно роз`яснень п.17 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року(зі змінами), суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком н праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.
Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно, чи зареєстровано за іншою особою.
В листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» також роз`яснено, що встановлення судом факту володіння будівлею на праві власності можливе, якщо у заявника загублено або втрачено правовстановлюючий документ на будівлю та зазначений факт не може бути підтверджений у позасудовому порядку. На підтвердження цього факту заявник подає докази щодо неможливості одержання ним відповідного документа або його поновлення.
Слід розрізняти судовий порядок встановлення факту володіння будівлею на праві приватної власності від судового порядку визнання права власності на будівлю. У першому випадку справи розглядаються в порядку окремого провадження, у другому - у позовному провадженні за нормами ЦК.
Отже, для того щоб вірно застосувати положення частини четвертої статті 315 ЦПК України, аналізуючи зміст поданої заяви, потрібно пересвідчитися в тому, що заява подана не з вимогою встановлення юридичного факту.
Як вбачається з матеріалів справи, заявники просять встановити юридичний факт володіння ОСОБА_1  та ОСОБА_2 квартирою, загальною площею 67,80 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності з 07 жовтня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.
У поданій заяві  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  зазначали, що їх право власності на вказану квартиру було зареєстровано у Бюро технічної інвентарізації м. Сєвєродонецьк Луганської області та записано в реєстрову книгу за реєстром №373, 09 грудня 1996 року, однак у зв'язку зі збройною агресією та повномасштабного вторгнення РФ було окуповано м. Сєвєродонецьк.
Посилалися на те, що окрім установлення судом в окремому провадженні такого факту, що має юридичне значення, заявники не мають іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ на підтвердження факту володіння ними вказаною квартирою на праві власності, а саме документу, що підтверджує державну реєстрацію права власності на належне їм нерухоме майно, яке на момент оформлення права власності у 1996 році проводило бюро технічної інвентаризації за місцем розташування майна.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб'єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов'язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб'єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 20 грудня 2023 року у справі №761/16555/23.
Прийшовши до висновку, що зі змісту поданої заяви вбачається наявність спору про право та необхідність розгляду заявлених вимог у порядку позовного провадження, суд першої інстанції не зазначила між ким наявний спір про право.
Натомість, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №640/10329/16.
Отже, висновки суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасними.
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального правачи неправильне застосування норм матеріальногоправа, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3  - задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2026 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: