ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.06.2026 Справа № 914/575/26 

Суддя Господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., за участю секретаря судового засідання Перейми Х.О., розглянувши матеріали справи

за позовом:	Фермерського господарства «КУШПІТ», с. Ременів, Львівська обл.	
до відповідача:	Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН», с. Лопатин, Львівська обл.	
про:	стягнення 730 389,51 грн.	

Представники сторін:
від позивача: Таргоній Ю.Я. - адвокат;
від відповідача: Ширков В.В. - адвокат (у режимі відеоконференції).

Обставини розгляду справи.
27.02.2026 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства «КУШПІТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» про стягнення 730 389,51 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.03.2026.
16.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7547/26 від 16.03.2026).
18.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Фермерського господарства «КУШПІТ» надійшла відповідь на відзив (вх.№7824/26 від 18.03.2026).
Ухвалою суду від 19.03.2026 підготовче засідання відкладено на 06.04.2026.
06.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№9538/26 від 06.04.2026).
06.04.2026 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 27.04.2026.
24.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» надійшла заява про зменшення стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних (вх.№11628/26 від 24.04.2026).
27.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Фермерського господарства «КУШПІТ» надійшли заперечення на заяву відповідача про зменшення стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних (вх.№11703/26 від 27.04.2026).
Ухвалою суду від 27.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2026.
11.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» надійшла відповідь на заперечення позивача (вх.№13229/26 від 11.05.2026).
11.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Фермерського господарства «КУШПІТ» надійшла заява про розподіл судових витрат (вх.№13275/26 від 11.05.2026).
11.05.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 28.05.2026.
Ухвалою суду від 28.05.2026 судове засідання відкладено на 09.06.2026.
Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем 11.09.2024 був укладений договір поставки зернових культур №11-09/2024 ЗР, відповідно до умов якого позивач зобов`язався протягом дії цього договору передавати у власність покупцю окремими партіями сільськогосподарські зернові культури (товар), а покупець, у свою чергу, зобов`язався щоразу приймати кожну відвантажену партію товару та оплачувати її вартість на умовах договору. 
Відповідач 12.09.2024 здійснив часткову оплату у розмірі 375 160,72 грн, після чого оплату поставленого товару в повному обсязі не провів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 454 197,91 грн. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позивачем нараховано пеню у розмірі 191 632,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 65 194,59 грн та 3% річних у розмірі 19 364,76 грн. Оскільки вказана сума заборгованості та штрафних санкцій добровільно не сплачена, а претензія залишена без відповіді, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки вважає, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами факт порушення відповідачем своїх зобов`язань, у зв`язку з чим позов є передчасним та необґрунтованим.
По-перше, відповідач заперечує проти стягнення основного боргу у розмірі 454 197,91 грн, оскільки вважає, що позивач не виконав умови договору щодо надання повного пакета супровідних документів, зокрема якісних посвідчень на зерно, які підтверджують якість та ціну товару, а відтак обов`язок відповідача щодо оплати поставленого товару не настав.
По-друге, відповідач заперечує проти стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки вважає, що строк виконання грошового зобов`язання не настав. Крім того, на думку відповідача, пеню нараховано за період понад шість місяців, а розрахунок штрафних санкцій є необґрунтованим.
Окрім цього, відповідачем подано заяву про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних. Відповідач зазначає, що заявлені до стягнення штрафні санкції є надмірними та неспівмірними наслідкам порушення зобов`язання, а їх стягнення у повному обсязі створить для нього несправедливо непомірний тягар. На обґрунтування заяви відповідач посилається на значні збитки підприємства за 2024- 2025 роки, наявність непогашеної кредитної заборгованості та складне фінансове становище, спричинене, зокрема, воєнним станом, простоєм виробництва, зростанням вартості сировини та енергоносіїв, а також обмеженнями збуту продукції. У зв`язку з цим відповідач просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.
11.09.2024 між Фермерським господарством «КУШПІТ» (постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» (покупцем) укладено договір поставки зернових культур №11-09/2024 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується протягом дії цього договору передавати у власність покупцю окремими партіями сільськогосподарські зернові культури (далі - товар), а покупець в свою чергу зобов`язується щоразу приймати кожну відвантажену партію товару постачальником та оплачувати її вартість на умовах цього договору. Цей договір укладається для забезпечення багаторазових поставок постачальником партій товару безпосередньо покупцю до 31 грудня 2025 року.
Як вбачається із пункту 1.2 договору, під товаром у цьому договорі розуміється: 
- кукурудза насипом (ДСТУ 4525:2006; вологість, % не більше - 15,0; смітна домішка, % не більше - 5,0; вміст умовного крохмалю, % не менше - 58,0);
- пшениця насипом (ДСТУ 3768:2019; вологість, % не більше - 14,5; смітна домішка, % не більше - 5,0; вміст умовного крохмалю, % не менше - 54,0);
- жито насипом (ДСТУ 4522:2006; вологість, % не більше - 14,5; смітна домішка, % не більше - 5,0; вміст умовного крохмалю, % не менше - 52,0);
- кукурудза подрібнена (вологість, % не більше - 14,5; смітна домішка, % не більше - 5,0; вміст умовного крохмалю, % не менше - 52,0).
Пунктом 1.3 договору виокремлено, що асортимент, кількість та ціна на кожну партію товару може бути інша, ніж передбачена п. 1.2 цього договору і визначатиметься сторонами щоразу у специфікаціях та видаткових накладних у відповідності до узгоджених сторонами замовлень покупця.
Замовлення на поставку кожної партії товару узгоджується постачальником з представником покупця по телефону за наслідком чого сторонами підписується специфікація на поставку партії товару у якій зазначається дата, найменування, ціна та асортимент товару, кількість кожного виду товару, дата та місця поставки товару (п. 1.5 договору).
Розділом 3 договору врегульовано зобов`язання сторін.
Так, постачальник зобов`язався (п. 3.1 договору):
- доставляти власним або залученим автотранспортом і передавати у власність покупцю партії товару, згідно підписаних специфікацій по видатковим накладним (п. 3.1.1 договору);
- виписувати покупцю видаткову накладну та товарно-транспортну накладну на кожну автомобільну партію товару та інші товаро-супроводжувальні документи на партію товару, які підтверджують її якість - якісні посвідчення (п. 3.1.2 договору).
У свою чергу, покупець зобов`язався (п. 3.2 договору):
- приймати належним чином поставлений товар та власними силами забезпечувати його розвантаження (п. 3.2.2 договору);
- своєчасно оплачувати постачальнику вартість товару згідно умов даного договору (п. 3.2.3 договору);
- проводити звірку взаєморозрахунків з постачальником за поставлений товар до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, який йде за періодом, щодо якого здійснюється звірка, шляхом підписання акту звірки взаєморозрахунків. Щомісячно до 5 (п`ятого) числа покупець формує акт звірки взаєморозрахунків та направляє такий акт постачальнику поштою з повідомленням про вручення або кур`єрською поштою або подає особисто до бухгалтерії постачальника. Постачальник підписує такий акт з моменту його отримання та відправляє покупцю або надає письмову відмову від його підписання з належним обґрунтуванням. Сторони погодилися, що у випадку, коли не дотримані ці вимоги, усі суперечки вирішуються за відомостями постачальника на підставі його даних за відповідний період (п. 3.2.4 договору).
Згідно з п. 4.1 договору розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем не пізніше 10 (десяти) операційних банківських днів з дати поставки товару постачальником, згідно кожної видаткової накладної.
Розрахунки за товар здійснюються в українській національній валюті - гривнях. Вид розрахунків - безготівковий. Форма розрахунків - платіжне доручення. Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок постачальника. 
У відповідності до п. 4.3 договору, якщо постачальником здійснюється дві та більше поставок товару на користь покупця, грошові суми, що отримує постачальник від покупця за цим договором, покривають заборгованість покупця перед постачальником в порядку черговості, починаючи з першої очікуваної оплати (самої ранньої дати кінцевого строку оплати, який зазначений у видаткових накладних договорі), яку зобов`язаний здійснити покупець за цим договором, за видатковими накладними в порядку зростання дати кінцевого строку оплати грошових сум за видатковими накладними на товар, який постачався, незалежно від того, що вказано в призначенні платежу при здійсненні оплати.
Сторони домовилися, що у видаткових може не зазначатися як підстава відпуску товару даний договір, але якщо продаж товару відбувається в період дії даного договору, то він відбувається на умовах даного договору.
Поставка кожної партії товару здійснюється в строки, погоджені сторонами при прийнятті замовлення і визначається у специфікації (п. 5.1 договору).
Пунктом 5.6 договору виокремлено, що після підписання сторонами кожної видаткової накладної на поставку товару, претензії щодо кількості та якості товару по цій видатковій накладній виключаються. 
Якщо в момент приймання товару буде виявлена нестача чи надлишок товару, з врахуванням допустимих відхилень ваги, товар приймається по фактичній кількості. Покупець та постачальник в такого випадку оформляють акт (у 2-х екземплярах) про наявність розбіжностей, де зазначається весь переліку товару та її фактичну вагу (форма акту довільна та узгоджується сторонами. Належним узгодженням сторонами форми акту є його підписання стороною). Постачальник зобов`язаний відкоригувати товаросупровідні документи на товар не пізніше 3 (трьох) робочих днів після отримання правильно оформленого акту (п. 5.8 договору).
Як вбачається із п. 6.1 договору, він набирає чинності з « 11» вересня 2024 року і діє до « 31» грудня 2025 року, але в будь-якому випадку до моменту повного і належного його виконання.
У відповідності до п. 7.1 договору за порушення умов даного договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України та цього договору.
Згідно з п. 7.4 договору, у випадку прострочення оплати за товар, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки до моменту повного розрахунку за товар.
Сплата стороною визначених цим договором та (або) чинним законодавством України штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням договору (реальні збитки та (або) упущено вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов`язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції у повному обсязі (п. 7.8 договору). 
Пунктом 7.9 договору передбачено, що сторони домовилися збільшити строк спеціальної позовної давності та встановити строк спеціальної позовної давності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором 3 (три) роки.
Як вбачається з матеріалів справи, Фермерське господарство «КУШПІТ» (постачальник) здійснило поставку товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» (покупцю) відповідно до погодженої сторонами специфікації, а саме:
- згідно з видатковою накладною №139 від 11.09.2024 та товарно-транспортною накладною №1 від 11.09.2024 постачальник поставив 25,48 т кукурудзи на суму 206 387,90 грн з ПДВ;
- згідно з видатковою накладною №140 від 12.09.2024 та товарно-транспортними накладними №2 і №3 від 12.09.2024 постачальник поставив 51,33 т кукурудзи на суму 415 772,82 грн з ПДВ;
- згідно з видатковою накладною №142 від 12.09.2024 та товарно-транспортною накладною №4 від 12.09.2024 постачальник поставив 25,58 т кукурудзи на суму 207 197,91 грн з ПДВ.
Судом встановлено, що зі сторони покупця видаткові та товарно-транспортні накладні підписувала Оранська Галина Михайлівна - уповноважена особа Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» на прийняття від Фермерського господарства «КУШПІТ» товару, а саме кукурудзи, відповідно до довіреності №94, виданої 11.09.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН».
У подальшому позивачем складено та зареєстровано податкові накладні, а саме:
- податкову накладну №140 від 11.09.2024 на суму 206 387,90 грн з ПДВ;
- податкову накладну №142 від 12.09.2024 на суму 415 772,82 грн з ПДВ;
- податкову накладну №144 від 12.09.2024 на суму 207 197,91 грн з ПДВ.
Отже, за договором поставки позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 829 358,63 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2024 відповідач здійснив часткову оплату товару в розмірі 375 160,72 грн. Зазначену оплату позивачем зараховано у рахунок вартості поставленого товару, а саме: повністю оплаченою визначено партію товару, поставлену згідно з видатковою накладною №139 від 11.09.2024, та частково оплаченою - партію товару, поставлену згідно з видатковою накладною №140 від 12.09.2024.
Таким чином, неоплаченими залишаються грошові зобов`язання за поставку товару: за видатковою накладною № 40 від 12.09.2024 та товарно-транспортними накладними №2 і №3 від 12.09.2024 - у розмірі 247 000,00 грн; а також за видатковою накладною №142 від 12.09.2024 та товарно-транспортною накладною №4 від 12.09.2024 - у розмірі 207 197,91 грн.
До матеріалів справи також долучено акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2024 по 28.11.2024, складений та підписаний постачальником. 
Водночас примірник зазначеного акта, погоджений та підписаний покупцем, до матеріалів справи не надано.
Внаслідок неповної оплати відповідачем поставленого товару за договором поставки зернових культур № 11-09/2024 ЗР від 11.09.2024 утворилася заборгованість у розмірі 454 197,91 грн.
У зв`язку з невиконанням умов договору, позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 191 632,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 65 194,59 грн та 3% річних у розмірі 19 364,76 грн.
Судом також встановлено, що позивач звертався до відповідача з претензією №01/06 від 01.06.2025 щодо невиконання договірних зобов`язань за договором поставки № 11-09/2024 ЗР від 11.09.2024. Однак відповідач відповіді на претензію не надав, викладені у ній вимоги не виконав та заборгованість за поставлений товар не сплатив.
З урахуванням невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» зобов`язань за договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 730 389,51 грн, з яких: 454 197,91 грн - основна сума боргу, 191 632,25 грн - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 65 194,59 грн - інфляційні втрати, 19 364,76 грн - 3% річних, а також судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2024 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки зернових культур №11-09/2024 ЗР, на підставі якого між сторонами виникли договірні правовідносини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). 
Приписами статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться
Положеннями статті 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснив поставку товару відповідачу відповідно до погодженої сторонами специфікації, зокрема: за видатковою накладною №139 від 11.09.2024 та товарно-транспортною накладною №1 від 11.09.2024 поставлено 25,48 т кукурудзи на суму 206 387,90 грн з ПДВ; за видатковою накладною №140 від 12.09.2024 та товарно-транспортними накладними №2, №3 від 12.09.2024 поставлено 51,33 т кукурудзи на суму 415 772,82 грн з ПДВ; за видатковою накладною №142 від 12.09.2024 та товарно-транспортною накладною №4 від 12.09.2024 поставлено 25,58 т кукурудзи на суму 207 197,91 грн з ПДВ.
Судом встановлено, що відповідач прийняв поставлений позивачем товар, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними. Підписання зазначених документів свідчить про відсутність у відповідача зауважень щодо кількості та якості поставленого товару, а також підтверджує належне виконання позивачем своїх договірних зобов`язань.
У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Нормою ч. 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. 
Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2024 відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару в сумі 375 160,72 грн, яку позивач зарахував у рахунок погашення вартості поставки. Водночас неоплаченою залишилася заборгованість за товар, поставлений згідно з видатковими накладними №140 та №142 від 12.09.2024, у загальному розмірі 454 197,91 грн.
Враховуючи вимоги пункту 4.1 договору, відповідач зобов`язувався оплатити постачальнику вартість поставленого товару у строк до 22.09.2024 включно.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач, прийнявши поставлений товар, не виконав у передбачений договором строк обов`язок щодо його оплати. Відтак відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а сума непогашеної заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку, оскільки доказів її сплати матеріали справи не містять.
Вказані обставини свідчать про наявність підстав для застосування до відповідача передбаченої законом відповідальності за порушення договірних зобов`язань.
Доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку з оплати основного боргу у зв`язку з ненаданням позивачем повного пакета супровідних документів, зокрема якісних посвідчень на зерно, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до пункту 5.6 договору після підписання сторонами кожної видаткової накладної на поставку товару претензії щодо кількості та якості товару за такою видатковою накладною виключаються.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач прийняв поставлений товар без будь-яких зауважень чи заперечень щодо його кількості та якості, підписав відповідні видаткові накладні та інші супровідні документи. Доказів звернення до позивача з претензіями щодо якості товару, його повернення, вимог про зменшення ціни або складання відповідних актів матеріали справи не містять.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідач, прийнявши товар без зауважень та використовуючи його у власній господарській діяльності, фактично підтвердив належне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару.
При цьому умовами договору не передбачено, що виникнення обов`язку покупця щодо оплати поставленого товару ставиться у залежність від надання постачальником якісних посвідчень на товар. Відтак посилання відповідача на ненадання таких документів як на підставу для невиконання грошового зобов`язання є безпідставними.
Крім того, відповідно до пункту 1.7 договору його загальна сума складається із сукупності сум видаткових накладних, за якими покупцем прийнято товар протягом строку дії Договору.
Пунктом 3.2.3 договору передбачено обов`язок відповідача своєчасно оплачувати вартість отриманого товару відповідно до умов договору.
Оскільки договором не встановлено іншого строку виконання грошового зобов`язання, обов`язок відповідача з оплати товару виник з моменту його прийняття, що узгоджується з положеннями статті 692 ЦК України.
При цьому відповідач не заперечує ані факту отримання товару за видатковими накладними, наявними у матеріалах справи, ані факту несплати його вартості.
З огляду на викладене суд відхиляє доводи відповідача про ненастання обов`язку з оплати поставленого товару у зв`язку з ненаданням якісних посвідчень, оскільки такі доводи спростовуються умовами договору та встановленими судом обставинами справи.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Приписами статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Приписами статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Згідно з п. 7.4 договору, у випадку прострочення оплати за товар, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки до моменту повного розрахунку за товар.
Сплата стороною визначених цим договором та (або) чинним законодавством України штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням договору (реальні збитки та (або) упущено вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов`язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції у повному обсязі (п. 7.8 договору). 
З урахуванням цих положень, а також пунктів 7.4, 7,8 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 191 632,25 грн, інфляційні втрати у сумі 65 194,59 грн та 3% річних у сумі 19 364,76 грн.
Судом перевірено розрахунок пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, поданий позивачем, та встановлено, що він є арифметично правильним.
Суд відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності нарахування пені понад шестимісячний строк та спливу позовної давності.
Так, відповідно до пункту 7.4 договору у разі прострочення оплати товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повного розрахунку за товар. 
Отже, сторони погодили інший порядок нарахування пені, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, пов`язавши період її нарахування з настанням події - повним розрахунком за поставлений товар.
Крім того, пунктом 7.9 договору сторони збільшили строк спеціальної позовної давності за вимогами, що випливають з неналежного виконання зобов`язань за договором, до трьох років, що відповідає положенням статті 259 ЦК України.
Також суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин перебіг строків позовної давності продовжувався на період дії карантину та воєнного стану відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Судом також відхиляються доводи відповідача щодо неможливості встановлення періоду нарахування інфляційних втрат, оскільки матеріали справи містять детальний розрахунок штрафних санкцій, у якому зазначено період нарахування інфляційних втрат, а саме з 23.09.2024 по 23.02.2026.
З огляду на викладене, заперечення відповідача у цій частині є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних (вх.№11628/26 від 24.04.2026), суд зазначає наступне.
Положеннями статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Суд зазначає, шо неустойка виконує стимулюючу функцію та спрямована на забезпечення належного виконання зобов`язань, а не на покарання боржника. Вона має компенсаційний характер і не повинна ставати надмірним тягарем чи засобом отримання необґрунтованих вигод кредитором.
Зменшення розміру неустойки є процесуальним інструментом забезпечення балансу інтересів сторін та недопущення їх невиправданого порушення, сприяє дотриманню принципів справедливості, розумності та добросовісності. Водночас таке зменшення є правом суду і застосовується лише у виключних випадках за наявності відповідних підстав.
Здійснюючи дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій, суд зобов`язаний забезпечити дотримання балансу інтересів сторін та не допустити фактичного звільнення боржника від відповідальності без достатніх правових підстав. 
Оцінюючи наявність підстав для зменшення неустойки, суд враховує сукупність обставин, зокрема ступінь виконання зобов`язання, причини його порушення, тривалість прострочення, наслідки порушення, майновий стан сторін, поведінку боржника та співмірність заявлених санкцій наслідкам порушення. Винятковість випадку полягає у наявності таких обставин, які обґрунтовують відступ від загального правила застосування договірної відповідальності, а не лише у самому факті звернення сторони з відповідним клопотанням.
Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18).
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання, з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №912/1853/23 зауважив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій та наявності поданих сторонами доказів, згідно зі статтею 86 ГПК України. Суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій за власною ініціативою, з урахуванням встановлених судом обставин справи.
В обґрунтування заявленого клопотання відповідач зазначив, що штрафні санкції, які підлягають стягненню, є надмірними та неспівмірними наслідкам порушення зобов`язання, а їх стягнення у повному обсязі призведе до істотного фінансового навантаження. Обґрунтовуючи заяву, відповідач вказує на складне фінансово-економічне становище підприємства, збиткову діяльність у 2024- 2025 роках, наявність непогашеної кредитної заборгованості, а також негативний вплив воєнного стану, зокрема простої виробництва, зростання витрат на сировину та енергоносії й обмеження збуту продукції.
На підтвердження викладених обставин до матеріалів справи долучено копію фінансового звіту товариства за 2025 рік та копію листа АТ «УКРБУДІНВЕСТБАНК» №204 від 23.04.2026 щодо наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями. У зв`язку з наведеним відповідач просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій.
Також вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17 та від 15.02.2023 у справі № 920/437/22).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду ВС у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначила, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Отже, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України
Зважаючи на те, що нарахування надмірно великих штрафних санкцій не може бути способом збагачення, а є відповідальністю за порушення господарського зобов`язання, враховуючи відсутність доказів завдання саме позивачеві збитків внаслідок неналежного виконання, керуючись інтересами як боржника, так і кредитора, суд дійшов висновку використати своє право, надане йому ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 20% до 153 305,80 грн.
Щодо заявленої вимоги відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Законодавство також не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних, в межах яких і зроблено нарахування позивачем.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22.
З огляду на викладене, доводи відповідача про можливість зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Враховуючи встановлені судом обставини та надані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на часткове задоволення заяви відповідача про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних (вх. №11628/26 від 24.04.2026), відтак підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 454 197,91 грн основного боргу, 153 305,80 грн пені, 65 194,59 грн інфляційних втрат та 19 364,76 грн 3% річних.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд звертає увагу, що оскільки витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби розмір неустойки судом не було зменшено, то судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України слід покласти на відповідача без врахування зменшення розміру неустойки судом.
Розглянувши заяву представника Фермерського господарства «КУШПІТ» про розподіл судових витрат (вх.№13275/26 від 11.05.2026), суд зазначає наступне. 
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які застосовуються судами при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу сторін.
Відповідно до частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин 5, 6 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, у разі наявності заперечень сторони проти їх розподілу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами 5- 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі. Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1 та 2 статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з тим Верховний Суд зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 31 000,00 грн надано копії таких документів: ордер серії ВС №1442006 від 23.02.2026, договір про надання правничої допомоги №15/01/2026-01 від 15.01.2026, звіт про виконану роботу від 23.02.2026, додаткову угоду №1 від 19.01.2026, акт надання послуг №9 від 23.02.2026, звіт про виконану роботу від 31.03.2026, акт надання послуг №18 від 31.03.2026, інформаційне повідомлення про зарахування коштів №2694 від 09.04.2026, звіт про виконану роботу від 01.05.2026, акт надання послуг №29 від 01.05.2026.
Згідно з відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua) Таргоній Юлія Ярославівна має право здійснювати адвокатську діяльність відповідно до свідоцтва №002905 від 31.10.2025, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області №218 від 10.10.2025.
Відповідач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення позивачем, не подавав.
Надавши оцінку доказам щодо розподілу відповідних витрат, суд визнає їх належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 31 000,00 грн, яка є співмірною з позовними вимогами, строком розгляду справи та обсягом наданих позивачу правничих послуг. Відтак зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 241, 326, 327 ГПК України, суд 

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спиртовий завод «ЛОПАТИН» (80261, Львівська обл., Шептицький р-н., селище Лопатин, вул. Заводська, буд. 11; ідентифікаційний код - 43412336) на користь Фермерського господарства «КУШПІТ» (80460, Львівська обл., Кам`янка-Бузький р-н., село Ременів; ідентифікаційний код - 20789515) 454 197,91 грн - основного боргу, 153 305,80 грн - пені, 65 194,59 грн - інфляційних втрат, 19 364,76 грн - 3% річних, 8 764,67 грн - судового збору, 31 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
4. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 18.06.2026.

Суддя Мазовіта А.Б.