КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року справа №320/63104/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Київській області (адреса 01601, м. Київ, вулиця Володимирська, б.15 ЄДРПОУ 40108616) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Зміст позовних вимог та процесуальні дії у справі.
Представник ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд: 
- Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі грошового зобов`язання 12 193,66 грн;
- Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 жовтня 2025 року по 15 листопада 2025 року (включно).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2026 постановлено здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в електронній формі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2026 постановлено витребувати у Головного управління Національної поліції в Київській області довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) позивача. 
23.06.2026 на виконання ухвали суду Головним управлінням Національної поліції в Київській області надано довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , в якій наведено відомості про посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавку за стаж служби в поліції, надбавку за специфічні умови проходження служби, премію, загальну суму грошового забезпечення за серпень та вересень 2025 року, а також визначено середньоденний розмір грошового забезпечення у сумі 855,70 грн та середньомісячний розмір грошового забезпечення у сумі 26 098,85 грн.
Правова позиція сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України та наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.10.2025 № 322 о/с був звільнений зі служби в поліції з 22.10.2025. Позивач зазначає, що у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Після звільнення на його банківський рахунок 29.10.2025 надійшли кошти у сумі 3572,35 грн, а 16.11.2025 кошти у сумі 8621,31 грн. На думку позивача, оскільки належні йому при звільненні виплати були здійснені після дати звільнення, відповідачем порушено вимоги статті 116 Кодексу законів про працю України щодо проведення повного розрахунку у день звільнення. Посилаючись на положення статті 117 Кодексу законів про працю України та правові висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та поліції, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити такий середній заробіток за період з 22.10.2025 по 15.11.2025.
27.01.2026 року від уповноваженого представника Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Позиція відповідача обґрунтована тим, що грошове забезпечення за період проходження позивачем служби з 01.10.2025 по 22.10.2025 у сумі 3572,35 грн було виплачено 29.10.2025 на підставі інформації про кількість днів проходження служби у жовтні 2025 року та нарахованої індексації грошового забезпечення. Відповідач зазначає, що наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.10.2025 № 322 о/с про звільнення позивача надійшов до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку лише 13.11.2025. Після надходження зазначеного наказу було нараховано грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2023-2025 роки в загальній сумі 13 674,52 грн, а 16.11.2025 після утримання обов`язкових податків, зборів та вартості предметів однострою особистого користування позивачу виплачено 8621,31 грн. Відповідач також вказує, що Головне управління Національної поліції в Київській області є бюджетною установою та залежить від бюджетних асигнувань, які доводяться розпорядником бюджетних коштів вищого рівня. На думку відповідача, фактична виплата коштів була відтермінована через особливості бюджетного фінансування та казначейського обслуговування, які не перебувають під контролем ГУНП в Київській області, у зв`язку з чим вина відповідача у затримці проведення розрахунку при звільненні відсутня. З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
У відповіді на відзив від 09.02.2026 позивач зазначає, що доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування та залежність від бюджетних асигнувань не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку здійснити передбачені законом виплати та від відповідальності за порушення строків їх проведення. На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, Конституційного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, відповідно до яких відсутність бюджетних коштів не є підставою для невиконання державним органом встановлених законом зобов`язань. У зв`язку з цим позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
ОСОБА_1 з 13.12.2022 проходив службу в Національній поліції України на посаді поліцейського взводу безпілотних літальних апаратів та радіоелектронної боротьби батальйону № 1 полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Київській області, що підтверджується довідкою полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП в Київській області від 24.06.2025 № 282. У зазначеній довідці також містяться відомості про те, що з 02.11.2024 позивач був відряджений до оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для виконання бойових (спеціальних) завдань.
Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.10.2025 № 322 о/с сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 22.10.2025 на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. 
Цим же наказом передбачено виплату позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за 2023, 2024 та 2025 роки загальною тривалістю 82 доби. Крім того, у наказі зазначено відомості щодо вислуги років позивача та визначено суму відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння яких не закінчився, у розмірі 4454,98 грн.
З наданих скріншотів банківських операцій вбачається, що 29.10.2025 на банківський рахунок позивача від ГУНП в Київській області надійшли кошти у сумі 3572,35 грн із призначенням платежу «Hroshove zabezpechennia», а 16.11.2025 на той самий рахунок надійшли кошти у сумі 8621,31 грн із аналогічним призначенням платежу. Обидві операції мають статус успішно виконаних.
Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Київській області про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці проходження служби перед звільненням, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 855,70 грн, середньомісячний розмір грошового забезпечення становить 26 098,85 грн, при цьому розрахунок здійснено з урахуванням посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за стаж служби в поліції, надбавки за специфічні умови проходження служби, премії та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати. 
ОСОБА_1 не погоджується з бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Київській області щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, тому звернувся із даним позовом до суду.
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування, висновки суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України).
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників поліції зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Частиною 1 статі 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
На підставі частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України).
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, на час звільнення позивача зі служби, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Проте на день звернення до суду із цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком у шість місяців.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV (далі Закону № 3248-IV), втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України.
Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд указав, що у зв`язку із набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року, є неможливим.
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58, 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Судом установлено, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції 22.10.2025 на підставі наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.10.2025 № 322 о/с. При цьому наказом про звільнення передбачено виплату позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2023-2025 роки загальною тривалістю 82 доби.
З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2025 позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі 3572,35 грн, а 16.11.2025 виплачено 8621,31 грн. Відповідач у відзиві підтвердив, що виплата 16.11.2025 стосувалася грошової компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином, остаточний розрахунок із позивачем не був проведений у день його звільнення, а належні йому виплати здійснювалися після 22.10.2025. 
Отже, період затримки розрахунку при звільненні охоплює період з 23.10.2025 по 15.11.2025 включно.
Разом із тим суд враховує, що після звільнення позивачу було виплачено грошове забезпечення, тоді як затримка стосувалася лише частини виплат, а саме компенсації за невикористані відпустки, яка була виплачена 16.11.2025.
На виконання ухвали суду відповідачем надано довідку про грошове забезпечення позивача, яка містить розрахунок середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. 
Суд приймає зазначену довідку як належний та допустимий доказ розміру середнього грошового забезпечення позивача, оскільки вона видана відповідачем у межах виконання ухвали суду, містить відомості про складові грошового забезпечення за розрахунковий період та відповідає іншим матеріалам справи. Згідно із зазначеною довідкою середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 855,70 грн, а середньомісячний розмір грошового забезпечення 26 098,85 грн. 
Відповідно до правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, у разі часткової невиплати належних при звільненні сум розмір відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, підлягає визначенню з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, а також пропорційно частці невиплачених при звільненні сум у загальному розмірі належних працівникові виплат.
З огляду на те, що затримка стосувалася не всіх належних позивачу при звільненні виплат, а лише їх частини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі, визначеному з урахуванням критеріїв співмірності та пропорційності відповідальності роботодавця.
Щодо посилань відповідача на те, що наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.10.2025 № 322 о/с про звільнення позивача надійшов до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку лише 13.11.2025, суд зазначає, що така обставина не змінює визначеного статтею 116 КЗпП України обов`язку роботодавця провести з працівником повний розрахунок у день звільнення та не може покладати негативні наслідки несвоєчасного оформлення або передання документів на звільнену особу.
Щодо доводів відповідача про відсутність бюджетних коштів та залежність проведення виплат від надходження бюджетних асигнувань, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що реалізація гарантованих законом прав та соціальних гарантій не може ставитися у залежність від бюджетних видатків чи наявності фінансування. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання, зобов`язана забезпечити його реалізацію.
Аналогічна правова позиція висловлена Європейським судом з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Кечко проти України», «Бакалов проти України», «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», відповідно до яких органи державної влади не можуть посилатися на відсутність бюджетних коштів як на підставу для невиконання покладених на них зобов`язань.
Подібні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №560/8064/22, постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-77гс17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2018 у справах №925/246/17 та №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018.
Відтак посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, особливості бюджетного фінансування чи казначейського обслуговування не можуть бути підставою для звільнення його від обов`язку своєчасно провести розрахунок при звільненні та не спростовують факту здійснення належних позивачу виплат після дати його звільнення.
З огляду на встановлені обставини справи, досліджені докази та наведене правове регулювання, суд дійшов висновку про таке.
Так, позивачем заявлено вимогу про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку у розмірі 12 193,66 грн, а також вимогу про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Судом установлено, що період затримки остаточного розрахунку при звільненні становив з 23.10.2025 по 15.11.2025, що складає 17 робочих днів. Відповідно до довідки відповідача середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 855,70 грн. 
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 14 546,90 грн (17 ? 855,70 грн).
Разом із тим, враховуючи, що затримка стосувалася лише частини належних позивачу при звільненні виплат, а також з огляду на критерії розумності, справедливості, співмірності та пропорційності відповідальності роботодавця, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним розміром відшкодування є 12 193,66 грн.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно пункту 12 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовозобов`язані та резервісти, які призвані на спеціальні збори у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку. Під час проходження служби виконував військовий обов`язок у взводі безпілотних літальних апаратів та радіоелектронної боротьби батальйону №1 полку поліції особливого призначення "Корпус оперативно-раптової дії" (стрілецький).
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Київській області (адреса 01601, м. Київ, вулиця Володимирська, б.15 ЄДРПОУ 40108616) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі грошового зобов`язання 12 193,66 грн.
3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2025 року по 15 листопада 2025 року (включно) у розмірі грошового зобов`язання 12 193,66 (дванадцять тисяч сто дев`яносто три) грн 66 коп.
4. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.