ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6001/26 Справа № 185/9703/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Патокіна М.Б. на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, третя особа: Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, Державний реєстратор Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Водолазький Олександр Павлович, Друга Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання недійсними рішень, скасування запису про реєстрацію права власності (суддя першої інстанції Юдіна С.Г.), -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року  ОСОБА_2 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до  ОСОБА_1 , ГУ держгеокадастру у Дніпропетровській області, Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання недійсними рішень щодо розробки проекту із землеустрою та його затвердження, скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2026 року позовну заяву  ОСОБА_2 залишено без розгляду. У задоволенні клопотань представника відповідача адвоката Патокіна М.Б. про зловживання позивачем процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу, про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду – відмовлено.
На вказану ухвалу суду представником ОСОБА_1 – адвокатом Патокіним М.Б. подано апеляційну скаргу, в якій він зазначав, що судом було порушено норми матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини справи.
Вважав, що подання представником позивача заяви про залишення без розгляду, після довгострокового перебування справи у суді є зловживанням процесуальними правами, метою якого є уникнення стягнення з позивача витрат на правову допомогу та забезпечення можливості повторного звернення до суду з аналогічним позовом. Звертав увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач уповноважував свого адвоката подавати заяву про залишення позову без розгляду, оскільки матеріали справи містять тільки ордер на надання правничої допомогу, в якому доречи не має посилання на договір про надання правової допомогу, на підставі якого такий ордер виданий. Також зазначав, що суд першої інстанції ніяким чином не обгрунтував відмову у задоволенні його клопотання про застосування до позивача заходів процесуального примусу та призначення справи до розгляду, адже це клопотання надійшло раніше ні ж клопотання позивача про залишення позову без розгляду, а справа слухалась два з половиною роки, що було зумовлено неналежною підготовкою адвоката до подання позову. 
Інші сторони не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Від другої павлоградської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду суд першої інстанції керувався п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України та виходив з того що позивач скористався своїм правом до розгляду справи по суті та подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Врони А.О. від 25.08.2023 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 
Розпорядженням керівника апарату суду від 02.10.2024 р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Юдіну С.Г.
Ухвалою від 04.10.2024 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 
17.03.2026 р. від представника відповідача адвоката Патокіна М.Б. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про зловживання позивачем процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу. Також 17.03.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду.
18.03.2026 року представник позивача адвокат Маньковський В.П., до канцелярії суду подав заяву про залишення позову без розгляду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 наголошує на тому, що позивач зловживає своїми процесуальними правами чим допустив затягування розгляду справи, а коли зрозумів програшність своєї позиції заявив клопотання про залишення без розгляду щоб уникнути стягнення з нього витрат на правову допомогу на користь відповідача.
Таке твердження не відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Зокрема, як зазначалось вище позивач вправі самостійно розпоряджатись щодо предмета спору (ст. 13 ЦПК України) Крім того у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Що ж стосується тривалості часу розгляду справи, то як вбачається з матеріалів справи вказане було зумовлено не лише подачею заяв та клопотань зі сторони позивача, ОСОБА_1 також приймав активну участь на підготовчій стадії, зокрема користувався прав на подання апеляційних скарг на ухвалу суду першої інстанції, що також зумовило збільшення строку перебування справи на підготовчій стадії.
Крім того згідно із ч.5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив підставою саме дію позивача, яка є необґрунтованою, а не заяву по суті спору - позов.
Таким чином відповідач не був позбавлений можливості скористатись своїм правом на відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок позивача, тому твердження апелянта в цій частині також не знайшли свого підтвердження.
У вказаній справи справі суд першої інстанції не встановив, що позивач від моменту звернення до суду із позовною заявою і до залишення позову без розгляду діяв недобросовісно, зловживав процесуальними правами, мав на меті ущемлення прав відповідача та, врахувавши, що саме по собі постановлення ухвали про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, дійшов правильного висновку про задоволення заяви про залишення позовної заяви без розгляду та про відмову у задоволені клопотання відповідача про застосування заходів процесуального примусу у зв`язку зі зловживанням позивачем своїх прав .
Що ж стосується клопотання про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду, то вказане є процесуально не доречним з огляду на наявність клопотання позивача про залишення позову без розгляду.
Що ж стосується інших доводів з приводу того, що заяву про залишення позову без розгляду не можна приймати через те, що не відомо чи уповноважував позивач свого представника на такі дії не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки матеріали справи містять відповідний ордер на представництво ОСОБА_3 інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції і відсутність в ньому посилання на договір по надання правової допомоги не може слугувати як підстава для скасування правильної по суті ухвали суду першої інстанції від 18.03.2026 року
Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
З огляду на зазначене вище апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення, як законного та обґрунтованого – без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Патокіна М.Б. залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2026 року залишити без змін .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 травня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк