ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

29 червня 2026 року   Справа № 903/142/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" 
на рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026
(ухвалене у м. Луцьку, повний текст складено 20.04.2026) 
у справі № 903/142/26 (суддя Дем`як В.М.)
за позовом 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" 
про стягнення 138 284 грн 24 коп. 

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Волинської області звернувся 2 Державний пожежно-рятувальний загін Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" про стягнення 138 284 грн 24 коп., з яких: 30 374 грн 61 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025; 27 976 грн 62 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів та 79 933 грн 19 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про закупівлю товару № 284 від 28.07.2025 щодо якості (комплектності) та своєчасного виконання зобов`язань за таким договором.

Господарський суд Волинської області рішенням від 20.04.2026 у справі № 903/142/26 позов задовольнив. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" на користь 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області 138 284 грн 24 коп. в тому числі 30 374 грн 61 коп. пені, 27 976 грн 62 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів, 79 933 грн 19 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності товару), а також 2 662 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустив порушення договірних зобов`язань щодо строків поставки та належної якості товару, у зв`язку з чим нарахування пені та штрафних санкцій є правомірним і відповідає як умовам укладеного договору, так і вимогам чинного законодавства.
Також враховувавши відповідні положення законодавства, а також правові висновки Верховного Суду суд вказав, що зменшення розміру неустойки допускається лише за наявності виняткових обставин, які б свідчили про її явну неспівмірність наслідкам порушення зобов`язання.
Оскільки таких обставин у справі не встановлено, а розмір штрафних санкцій не є надмірним та забезпечує належний баланс інтересів сторін, суд виснував, що не підлягає до задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 526, 527, 530, 549, 551, 610, 641, 626, 627, 629, 662, 663, 664, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст. ст. 1, 3, 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі № 903/142/26 скасувати в частині розміру штрафних санкцій зменшивши їх до 15% від стягнутої суми або до іншого співмірного розміру.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та неналежно оцінив доказове значення Акта огляду від 30.09.2025, що вплинуло на висновки щодо обсягу відповідальності відповідача та можливості зменшення штрафних санкцій.
Договір про закупівлю товару № 284 від 28.07.2025 передбачав не лише поставку воріт, а й їх монтаж, тому для оцінки належного виконання зобов`язань необхідно враховувати фактичний стан змонтованого обладнання.
Скаржник зазначає, що після поставки та монтажу воріт позивач фактично користувався ними, а зауваження, зафіксовані в Акті огляду, мали усувний характер і були усунуті відповідачем за власний рахунок. Надалі товар був прийнятий без зауважень, а сам Акт не містить висновків про неможливість експлуатації воріт чи втрату ними функціональних властивостей.
Також наголошує, що суд поклав Акт огляду в основу рішення без належного аналізу його змісту. На його думку, більшість зауважень, викладених в Акті, не підтверджують невідповідність товару умовам договору, оскільки не містять посилань на конкретні договірні вимоги, технічні характеристики, результати вимірювань чи інші об`єктивні дані, які б свідчили про порушення умов поставки.
Суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та не перевірив співмірність заявлених штрафних санкцій наслідкам допущеного порушення.
Скаржник наголошує, що недоліки товару були усунуті за його рахунок, після чого товар прийнято без зауважень, а позивач фактично користувався воротами за призначенням. При цьому позивач не довів наявності збитків чи інших негативних наслідків, а відповідач не ухилявся від виконання зобов`язань та пропонував врегулювати спір у досудовому порядку. З огляду на це, заявлені до стягнення санкції, які становлять близько 35 % вартості договору, на думку скаржника, виходять за межі компенсаційної функції неустойки.
Крім того, відповідач посилається на свій фінансовий стан, зазначаючи, що є мікропідприємством із незначним прибутком, а сума санкцій суттєво перевищує його фінансові результати.
Скаржник вважає, що суд не врахував ступінь виконання зобов`язання, поведінку боржника, відсутність істотних наслідків для кредитора та баланс інтересів сторін, що призвело до незастосування механізму зменшення неустойки, передбаченого ст. 551 ЦК України.
Продовжує, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 86 ГПК України, оскільки не надав належної оцінки доказам, які підтверджують фінансовий стан відповідача. Зокрема, разом із відзивом були подані фінансова звітність за 2025 рік, підтвердження її подання до контролюючого органу та дані бухгалтерського обліку за січень–лютий 2026 року, які свідчать про незначний прибуток підприємства, наявність поточних зобов`язань і від`ємний фінансовий результат у наступному періоді.
На думку скаржника, суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів складного фінансового становища, оскільки не навів мотивів відхилення поданих документів та фактично не врахував їх при вирішенні питання щодо співмірності штрафних санкцій. 
Відповідач наголошує, що його майновий стан є обставиною, яка підлягає врахуванню при вирішенні питання про зменшення неустойки, тому неналежна оцінка цих доказів свідчить про неповне з`ясування обставин справи.
З цих підстав, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його незаконним та таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, без належної оцінки доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що доводи відповідача є необґрунтованими та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, а також не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
На думку позивача, суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, тоді як апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди відповідача з розміром застосованих штрафних санкцій і спрямована на переоцінку доказів, які вже були належним чином досліджені під час розгляду справи.
Вказує, що доводи скаржника про те, що поставлений товар був придатний до використання, а виявлені недоліки мали неістотний характер, спростовуються матеріалами справи.
Судом першої інстанції встановлено, що поставлені промислові ворота не відповідали технічним характеристикам, визначеним Додатком 2 до Договору №284 від 28.07.2025. 
Вказані недоліки не були формальними або несуттєвими, а безпосередньо впливали на функціональні характеристики воріт, їх безпечність та можливість використання за призначенням у діяльності підрозділу ДСНС.
Відповідач фактично визнав наявність недоліків, оскільки усував їх протягом тривалого часу та завершив усунення лише 15.12.2025.
До моменту усунення недоліків зобов`язання відповідача вважалося невиконаним.
Сторонами договору передбачено та погоджено відповідальність за поставку неякісного товару та за порушення строків поставки.
Твердження скаржника про подвійне притягнення до відповідальності є безпідставними, оскільки санкції застосовані за різні порушення договірних зобов`язань.
Позивач заперечує проти доводів відповідача щодо необхідності зменшення штрафних санкцій на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та зазначає, що таке зменшення є правом, а не обов`язком суду. Для застосування цієї норми мають бути встановлені виняткові обставини, які свідчили б про неспівмірність неустойки наслідкам порушення, однак відповідач, на думку позивача, належними та допустимими доказами таких обставин не довів.
Позивач наголошує, що сам по собі складний фінансовий стан боржника не є безумовною підставою для зменшення відповідальності. При цьому суд першої інстанції дослідив подані сторонами докази, надав їм належну оцінку та навів мотиви, з яких відхилив доводи відповідача щодо зменшення штрафних санкцій.
На думку позивача, апеляційна скарга фактично спрямована на повторну оцінку вже досліджених доказів та не містить нових обставин чи доказів, які б могли поставити під сумнів законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі №903/142/26 залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скарги слід задовольнити часткового, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення із відповідача 15 187 грн 30 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025, 13 988 грн 31 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів, 39 966 грн 59 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а в решті оскаржене рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 28.07.2025 між 2 Державним пожежно-рятувальним загоном Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" (Постачальник) укладено Договір на закупівлю товару №284 (далі – Договір; а. с. 9-11).
Відповідно до п. п. 1.1.-1.2. Постачальник зобов`язується поставити Замовнику товар згідно з Додатком 1. що є невід`ємною частиною Договору (далі - Товар), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар на умовах Договору. 1.2. Найменування Товару: "Промислові розпашні ворота (з монтажем)". код згідно з ДК 021-2015-44220000-8 Столярні вироби, згідно зі специфікацією (Додаток 1).
Згідно із п. 2.1. Договору, ціна Договору становить 399 665 грн 94 коп., у тому числі ПДВ 20% - 66 610 грн 99 коп., відповідно до специфікації (Додаток 1).
За умовами п. п. 3.1.-3.2. Договору Постачальник повинен передати Замовнику Товар, якість якого відповідає вимогам, передбаченим для даного виду товару на території України. 3.2. Технічні та якісні вимоги, а також вимоги до комплектності Товару встановлені у Додатку 2, що є невід`ємною частиною Договору.
Здача-приймання Товару кожної поставки здійснюється у присутності представників Сторін, згідно накладної в місці постачання Товару та Акту приймання-передачі Товару згідно додатку 3, що є невід`ємною частиною Договору (п. 4.1. Договору).
У відповідності до п. 4.3. Договору при виявлені представником Замовника невідповідності якості (комплектності) або кількості Товару відвантажувальним документам, або документам про якість Товару, Постачальник за свій рахунок в термін до 10 робочих днів здійснює заміну Товару необхідної кількості, належної якості та комплектності. Неякісний Товар вважається таким, що не поставлений.
Постачальник під час постачання Товару надає документи, які підтверджують його якість. Замовник не приймає Товар за якістю без документів, що підтверджують його якість (п. 4.4. Договору).
Пунктом 4.7. Договору визначено, що місце поставки Товару: Волинська область, Камінь-Каширський район, сел. Маневичі. 
В п. 4.8. Договору сторони узгодили, що граничний термін поставки (передачі) Товару Замовнику - 30.09.2025.
Відповідно до розділу VIII Договору:
8.1. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором.
8.2. За порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товару стягується штраф у розмірі 0,2% вартості неякісного (некомплектного) товару.
8.3. За порушення строків виконання зобов`язань Постачальник сплачує на користь Замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 робочих днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого Товару.
8.4. Сплата штрафних санкцій не звільняє Сторони від виконання умов Договору.
Згідно із п. п. 10.1-10.3. Договору цей Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими на те особами та реєстрації у встановленому порядку. 
Договір діє до 15.12.2025. Із закінченням строку дії Договору між Сторонами припиняються всі зобов`язання, окрім гарантійних зобов`язань Постачальника, встановлені розділом VI Договору.
Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.
Згідно з умовами Специфікації (а. с. 12), постачальник зобов`язався поставити замовнику: 
- промислові розпашні ворота 3040х3420мм, 1 комплект; вартістю 155 437 грн 52 коп. без ПДВ;
- промислові розпашні ворота 3140х3420мм, 1 комплект; вартістю 177 617 грн 43 коп. без ПДВ.
Додатком № 2 до Договору визначено інформацію про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета договору (а. с. 13).
Додатковою угодою № 1 від 26.08.2025 до Договору, сторони внесли зміни до п. 8.2. останнього, виклавши його в редакції:
"За порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товару стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісного (некомплектного) товару." (а. с. 14).
В подальшому, 29.09.2025 відповідач поставив позивачу товар, який на думку останнього відповідав технічним характеристикам, які вказані в додатку 2 Договору.
Для підтвердження факту невідповідності товару, встановленим договором вимогам, працівниками 2 ДПРЗ було проведено огляд та перевірку відповідності товару, комісією у складі начальника 13 державної пожежно-рятувальної частини 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Волинській області Руслана Романюка, начальника групи з питань закупівель 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Волинській області Дмитра КАРПУКА та інженера з технічного нагляду Анатолія Колотюка.
За результатами огляду складено акт огляду відповідності товару від 30.09.2025 в якому встановлено невідповідність товару технічним вимогам, а саме:
- відсутня повноцінна рама, ворота прикріплені до вертикальної профільної труби методом точкового зварювання у трьох місцях з кожної сторони без каркасного підсилення (горизинтального), що призвело до збільшення ширини порогу для дотримання теплових показників;
- встановлений один подвійний акриловий склопакет на одне полотно воріт, який не обрамлений анодованим алюмінієм без герметичного ущільнювача, а згідно технічних вимог має бути панорамна панель з алюмінієвого профілю товщиною 40 мм з подвійними акриловими склопакетами, вид скління 8 прямокутних вікон в 2 ряди по чотири вікна, які повинні займати не менше ніж на 30% всієї площі воріт, поверхня профілю - анодований алюміній;
- хвіртка просіла, через що присутня складність закривання, дотягувач налаштований як пружина: двері закриваються без фаз сповільнення;
- штоки автоматики закріплені безпосередньо до панелі воріт без відповідного підсилення, що призвело до її деформації;
- залишись відкриті отвори під заклепки в кількості 15 шт. (а. с. 15).
30.09.2025 позивач скерував лист за №48202-1780/48 2 про виявленні недоліки товару на адресу постачальника, в якому 2 ДПРЗ зазначив, що не може прийняти, а відповідно оплатити товар, якщо не будуть усунуті вказані недоліки (а. с. 16).
01.10.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією за вих.№48 2 02-1801/48 2 від про сплату штрафу у розмірі 20% вартості неякісного (некомплектного) товару, а саме 79 933 грн 19 коп., однак остання залишена без належного реагування (а. с.17).
22.10.2025 позивач - 2 Держаний пожежно-рятувальний загін ГУ ДСНС України у Волинській області знову звернувся з претензією за вих.48 2 02-1974/48 2 до ТОВ "БУДВІКСІМ", у якій просив сплатити пеню щодо якості (комплектності) товару та строків його поставки відповідно до умов договору. (а. с. 18).
У відповідь на претензію ТОВ "БУДВІКСІМ" скерували відповідь на претензію за №1711/25 в якій визнали наявність виявлених недоліків товару та зобов`язались їх усунути та просили зменшити розмір штрафних санкцій (а. с. 23).
Листом за № 48 2 02-2346/48 2 від 15.12.2025 - 2 ДПРЗ надіслав відповідь ТОВ "БУДВІКСІМ" у якому вказав, що не погоджуються з викладеними у листі доводами та запропонованим розміром штрафних санкцій, оскільки виявлені недоліки мають істотний характер та призвели до повної непридатності товару для використання за цільовим призначенням, що унеможливлює його експлуатацію в діяльності підрозділу (а. с. 24). 
З метою досудового врегулювання господарського спору щодо неналежного виконання ТОВ "БУДВІКСІМ" своїх зобов`язань за договором, позивач 16.12.2025 знову скерував претензію № 4 за вих. №48 2 02-2347 /48 82 в якій вказав, що постачальником було виконано вимоги претензії в частині усунення недоліків, однак станом на 15.12.2025 не сплачено штрафні санкції за порушення умов договору в сумі 138 284 грн 24 коп. (а. с.25-26).
Крім того, відповідно до наявної у справі видаткової накладної № 10 від 15.12.2025 та Акту прийому-передачі товару № 86 від 15.12.2025 до Договору поставки № 284 від 28.07.2025 відповідач поставив, а позивач прийняв товар, який відповідає кількості, комплектності, якості згідно із вимогами, вказаними у Договорі та Специфікації і позивач не має претензій (а. с. 28).
Листом № 302 від 18.12.2025, у відповідь на претензію № 4, відповідач повідомляв позивача про надмірність нарахованих сум неустойки та повідомляв про готовність її сплати в загальному розмірі 13 308 грн 88 коп. (а. с. 44).
Зважаючи на викладене, позивач нарахував та заявив до стягнення суми пені та штрафу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний господарський суд зауважує, що скаржник фактично оскаржує рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі № 903/142/26, з тих підстав, що суд першої інстанції не зменшив неустойку.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Господарським судом Волинської області встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі Договору на закупівлю товару №284 від 28.07.2025 на виконання якого відповідач мав поставити та передати у власність позивача товар, в строки обумовлені таким Договором, однак здійснив поставку товару, технічні характеристики якого не відповідали, обумовленим сторонами, які були усунуті відповідачем, проте лише після тривалого періоду часу з моменту поставки товару, а тому позивач нарахував суми пені і штрафу, та звернувся до суду із цим позовом.
Як зазначено судом апеляційної інстанції вище, позивач просив стягнути з відповідача 30 374 грн 61 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025; 27 976 грн 62 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів та 79 933 грн 19 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару.
Суд першої інстанції встановив, що розрахунок пені є законним, обґрунтованим та арифметично вірним.
Проти вказаного, не заперечує ні позивач - 2 Державний пожежно-рятувальний загон Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області, ні відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ".
Тому, суд апеляційної інстанції, в силу норм ст. 269 ГПК України переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині висновків про відмову в зменшенні неустойки.
Щодо зменшення розміру штрафних санкцій, то суд апеляційної інстанції вказує таке.
Відповідачем до суду першої інстанції був поданий відзив на позов, у якому було заявлено клопотання про зменшення розміру пені до 15 % від суми котра буде визначена судом, як належна до стягнення (а. с. 38-39).
В обґрунтування такого клопотання відповідач посилався на неспівмірність неустойки. Зауважував, що він є суб`єктом макропідприємництва.
У відповіді на відзив, позивач заперечив проти зменшення пені та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а. с. 52-53).
Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.
Суд зазначає, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Суд виходить з того, що положення статті 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є постійними у правозастосуванні, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:
"Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (ч. 3 ст. 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
Крім того, у пункті 72 постанови від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу та зазначила, зокрема: "зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення".
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23 та від 24.09.2024 у справі № 915/1037/23 у подібних правовідносинах.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний господарський суд бере до уваги, що в силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. При цьому визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Фактично спір у цій справі виник у зв`язку із тим, що відповідач хоча і поставив товар в обумовлений сторонами строк, однак отримувач (позивач) не прийняв його одразу, з огляду на невідповідність товару технічним вимогам, обумовлених між сторонами.
Вирішуючи питання щодо розміру заявленої до стягнення неустойки, суд враховує, що хоча відповідачем і було допущено порушення умов договору щодо належної якості поставленого товару, однак останній не ухилявся від виконання своїх договірних зобов`язань та вжив заходів для усунення виявлених недоліків. Більше того, як слідує із листування між сторонами, відповідач погоджувався на сплату неустойки, хоча і в меншому розмірі (15 % від нарахованого).
Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що після усунення недоліків товар був прийнятий позивачем, а отже зобов`язання відповідача фактично виконано.
Вказане свідчить про добросовісне ставлення відповідача до виконання договору та відсутність наміру ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань.
Суд також бере до уваги, що порушення відповідачем зобов`язання не призвело до повного невиконання договору, а загальна затримка прийняття товару склала близько двох з половиною місяців.
При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок допущеного порушення ним були понесені збитки або інші істотні негативні наслідки майнового характеру, оскільки попередня оплата ні повністю, ні частково позивачем не проводилася, доказів проведення розрахунків з відповідачем після прийняття товару позивачем суду також не надано.
В той же час, розмір нарахованих та заявлених до стягнення сум пені та штрафу становить близько 34,6 % від суми Договору.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
Відтак, враховуючи ступінь виконання відповідачем зобов`язання, усунення ним недоліків товару, прийняття товару позивачем після такого усунення, відсутність доказів заподіяння позивачу збитків, а також необхідність дотримання балансу інтересів сторін та недопущення перетворення неустойки із способу забезпечення виконання зобов`язання на джерело безпідставного збагачення кредитора, суд дійшов висновку про наявність виняткових обставин для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки на 50 відсотків, що відповідатиме принципам справедливості, розумності та співмірності відповідальності наслідкам допущеного порушення.
Вказане відповідає принципам справедливості, розумності та співмірності відповідальності з наслідками порушення зобов`язань, що буде оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Поруч з цим, такий розмір неустойки, не буде джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а її сплата буде стимулюванням для відповідача в подальшому не допускати порушення зобов`язань перед своїми контрагентами, в тому числі і позивачем.
При цьому зменшення неустойки до 15 %, як про це зазначав відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, на переконання апеляційного господарського суду, суперечитиме принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також може призвести до нівелювання правової природи неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності за його порушення.
Суд також враховує, що укладаючи Договір, відповідач погодився із усіма його умовами, в тому числі із розміром неустойки.
Крім того, у подальшому сторони додатковою угодою № 1 збільшили розмір штрафу з 0,2% до 20%, що свідчить про свідоме погодження відповідачем відповідних умов відповідальності.
З огляду на викладене, суд висновує, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного провадження.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме зменшення сум штрафів та пені на 50 % та стягнення із відповідача на користь позивача:
15 187 грн. 31 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025; 
13 988 грн 31 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів;
39 966 грн 60 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Згідно із п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі № 903/142/26 слід скасувати в частині стягнення 15 187 грн 30 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025, 13 988 грн 31 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів, 39 966 грн 59 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті оскаржене рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Щодо судового збору.
При розподілі судового збору за подання позову, колегія суддів враховує, що у разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Таким чином судовий збір за подання позову покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого ст. 551 ЦК України.
Відносно судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційний господарський суд, керується ч. 9 ст.129 ГПК України, якою передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим (подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19 та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 04.03.2021 у справі № 916/376/19).
З огляду на те, що спір виник внаслідок дій відповідача, які проявилися в тому, що останній поставив позивачу неякісний товар, наслідком чого стало його запізніле приймання позивачем, а відтак і нарахування заявлених до стягнення в цій справі сум неустойки, суд дійшов висновку про покладення на відповідача в повному обсязі судових витрат за подання апеляційної скарги на підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі № 903/142/26 скасувати в частині стягнення 15 187 грн 30 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025, 13 988 грн 31 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів, 39 966 грн 59 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару.
Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.
В решті рішення Господарського суду Волинської області від 20.04.2026 у справі №903/142/26 залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в редакції:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДВІКСІМ" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, 82, офіс 256, код 44483994) на користь 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (45000, місто Ковель, вулиця Міцкевича, будинок 23 А, код 38079323) – 15 187 грн. 31 коп. пені за порушення строків поставки товару у період з 01.10.2025 по 15.12.2025, 13 988 грн 31 коп. штрафу за порушення строків поставки товару понад 30 робочих днів, 39 966 грн 60 коп. штрафу за порушення вимог щодо якості (комплектності) товару, 2 662 грн 40 коп. судового збору за подання позовної заяви.
3. В решті позову відмовити.".
4. Справу № 903/142/26 надіслати Господарському суду Волинської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Мельник О.В.