ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/3900/25 

Господарський суд Київської області у складі судді Смірнова О.Г., розглянувши в письмовому позовному провадженні без виклику представників сторін справу 
за позовом: Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" (02055, місто Київ, ПРОСПЕКТ ГРИГОРЕНКА, будинок 15, офіс 218)
до відповідача: Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (08631, Київська обл., Фастівський р-н, селище Глеваха, вул. Вокзальна, будинок 18-а)
про стягнення 21 804, 32 грн.
СУТЬ СПОРУ

Адвокатське бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради про стягнення 21 804, 32 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.12.2025 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Грабець С.Ю.
Ухвалою суду від 30.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Постановлено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
12.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає наступне:
- позивач нарахував штрафні санкції з порушенням встановлених ч. 6 ст. 232 ГК України строків, діючої на час виникнення спірних правовідносин;
- якщо позивач звертався із заявою про видачу судового наказу у справі №911/369/25 і в ній заявляв вимоги про стягнення штрафних санкцій по грудень 2024 року включно, то він не має права додатково їх стягувати за межами шестимісячного строку;
- до моменту звернення до суду із заявою про видачу наказу у справі №911/369/25, 29.08.2024 позивач звернувся із вимогою про сплату коштів;
- слід врахувати вже нараховані та стягнені штрафні санкції у справі №911/369/25, які були нараховані позивачем до 28.01.2025;
- ухвала Господарського суду Київської області від 30.01.2025 у справі №911/369/25 має преюдиційний характер і встановлені у ній обставини не підлягають доказуванню у даній справі;
- позивач використовує штрафні санкції, як засіб надмірного збагачення, без наявності жодних збитків, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України.
23.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив. 
29.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 
Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Київської області №26-АР від 05.03.2026, у зв`язку з відрахуванням зі штату Господарського суду Київської області, у зв`язку із звільненням, з посади судді Грабець С.Ю., призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2026 матеріали справи передано для розгляду судді Смірнову О.Г.
Ухвалою суду від 10.03.2026 прийнято справу №911/3900/25 до свого провадження, постановлено почати розгляд справи №911/3900/25 спочатку, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
Ухвалою суду від 10.04.2026 позовну заяву Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" за вих. №б/н від б/д залишено без руху.
Ухвалою суду від 14.04.2026 судом постановлено виключити абзаци 24, 25 з мотивувальної частини ухвали суду від 10.04.2026 у справі №911/3900/25. Виправити описку, допущену в резолютивній частині ухвали Господарського суду Київської області від 10.04.2026 у справі №911/3900/25 шляхом виключення абзацу 5 пункту 1. Ухвалу Господарського суду Київської області від 10.04.2026 у справі №911/3900/25 виконувати з урахуванням даної ухвали.
16.04.2026 через систему “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 16.04.2026 продовжено розгляд справи №911/3900/25 по суті.
У відповідності до ч.ч. 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та заперечення щодо її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходили.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення – 07.05.2026.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд встановив.
30.01.2025 Господарським судом Київської області, за заявою Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" (вх. №160/25 від 28.01.2025) про видачу судового наказу, видано судовий наказ у справі №911/369/25, яким стягнуто з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на користь Адвокатського бюро “Мамаєва Дмитра Юрійовича” 147793, 49 грн. основного боргу, 4917, 09 грн. інфляційних втрат, 1102, 39 грн. 3% річних та 302, 80 грн. судового збору.
При цьому, ухвалою Господарського суду Київської області у справі №911/369/25 від 30.01.2025 відмовлено Адвокатському бюро “Мамаєва Дмитра Юрійовича” у видачі судового наказу в частині за вимогою про стягнення з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради 9 554, 08 грн. пені.
Позивач у позові зазначає, що остання дата нарахування штрафних і фінансових санкцій – 12.12.2024.
З позовної заяви вбачається, що 10.03.2025 заступником начальника відділу Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції була видана Постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу від 30.01.2025 у справі №911/369/25. Вказана постанова долучена позивачем до матеріалів справи.
Також, позивач вказує, що 24.03.2025 заступником начальника відділу Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції була видана Постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу від 30.01.2025 у справі №911/369/25, що є доказом примусового виконання, а не добровільного. Вказана постанова долучена позивачем до матеріалів справи.
Позивач наголошує на тому, що за час вказаного вище виконавчого провадження з рахунків відповідача на його користь було стягнуто 154 115, 77 грн.
Оскільки зобов`язання відповідача припинилось виконанням належним чином, на думку позивача, лише 24.03.2025, останній на підставі ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача три проценти річних за період з 12.12.2024 по 24.03.2025 в сумі 1 250, 52 грн. та інфляційні втрати за період з 12.12.2024 по 24.03.2025 в сумі 7 373, 86 грн. Також, на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за період з 04.09.2025 по 17.12.2025 в сумі 13 179, 94 грн.
Стаття 526 ЦК України визначає, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору та припинятися виконанням проведеним належним чином згідно ст. 599 ЦК України.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами частини першої статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.
Частиною першою статті 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини.
Таким чином, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.
Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №908/1501/18.
За результатами дослідження наявного в матеріалах справи договору про надання правової допомоги №20/03/24-1 від 20.03.2024, укладеного між сторонами, судом встановлено, що сторонами не було погоджено у вказаному договорі відповідальність у вигляді пені, а також не визначено її розміру.
За викладених обставин, позовні вимоги Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" в частині стягнення з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради пені у розмірі 13 179, 94 грн. задоволенню не підлягають.
Частина 2 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Позивач в позові наголошує на тому, що преюдицією у даній справі виступає судовий наказ Господарського суду Київської області від 30.01.2025 у справі №911/369/25.
За загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Водночас стаття 75 ГПК України визначає підстави, з яких ці особи звільняються від обов`язку доказування. Підстави звільнення від доказування можна поділити на три групи:
а) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом (ч. 1 ст. 75 ГПК України);
б) обставини, визнані господарським судом загальновідомими не потребують доказування (ч. 3 ст. 75 ГПК України);
в) преюдиціальні факти (частини 4, 6 статті 75 ГПК України).
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
З наявної в матеріалах справи постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.03.2025, вбачається, що заступником начальника відділу Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні було встановлено фактичне виконання відповідачем судового наказу у справі №911/369/25, а саме 18.03.2025 та 19.03.2025. 
В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань” №14 від 17.12.2013, далі постанова Пленуму, зазначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.
Відповідно до п. 7.1. вказаної постанови за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем заявлено до стягнення з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати, які нараховано останнім на загальну суму основного боргу у розмірі 147 793, 49 грн. (стягнутого з відповідача відповідно до судового наказу у справі №911/369/25 від 30.01.2025). 
З огляду на вказане вище, нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України, можуть здійснюватись на суму основного боргу у розмірі 147 793, 49 грн., який стягнуто відповідно до судового наказу у справі №911/369/25 від 30.01.2025, однак, судом встановлено, що у вказаному судовому наказі не зазначено період за який було стягнуто три проценти річних та інфляційні втрати. 
При цьому, позивач у даній справі заявляє до стягнення інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.12.2024 по 24.03.2025, проте, не надає суду заяву про видачу судового наказу, за якою судом було видано судовий наказ у справі №911/369/25. 
Також, судом прийнято до уваги те, що відповідач наголошує на тому, що позивачем були нараховані штрафні санкції, які стягнуті згідно судового наказу у справі №911/369/25, за період який закінчувався 28.01.2025. Відповідачем також не долучено до матеріалів справи заяву позивача про видачу судового наказу у справі №911/369/25.
Вказані обставини позбавляють суд можливості встановити початок періоду нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, правильність таких розрахунків та сум заявлених до стягнення, а також перевірити чи заявлений у цій справі період нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат не збігається з заявленим періодом у заяві про видачу судового наказу у справі №911/369/25.
Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Так, гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - non bis in idem - "двічі за одне і те саме не карають") має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі. 
З урахуванням зазначених відомостей, у задоволенні позовних вимог Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 7 373, 86 грн. та трьох процентів річних у розмірі 1 250, 52 грн. слід відмовити, оскільки відсутність можливості у суду перевірити правильність заявленого позивачем початку періоду нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат у даній справі може призвести до подвійного притягнення відповідача за одне й те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України. 
Решта доводів сторін, а також всі подані докази судом уважно досліджено та розглянуто, однак вони не спростовують вказаних висновків суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст. 78, 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку посилається сторона, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS")."
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача – Адвокатське бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича".
Керуючись ст. ст. 73, 86, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову Адвокатського бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича" до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради відмовити.
2. Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача – Адвокатське бюро "Мамаєва Дмитра Юрійовича". 

Повний текст рішення складено 07.05.2026.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.