Номер провадження: 22-ц/813/574/26 
Справа № 522/16652/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щукін Олександр Сергійович звернувся до суду із заявою про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, у якій заявник просив стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку середній заробіток за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за час вимушеного прогулу за період з 04.07.2025 року по дату фактичного розгляду заяви із розрахунком 1 384,21 гривень за 1 робочий день.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2025 рокузаяву представника Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку – адвоката Ткачук Анастасії Олександрівни про зупинення провадження у справі – залишено без задоволення.
Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Щукіна Олександра Сергійовича про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника – задоволено.
Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, м. Одеса, вул. Кузнечна, 1, ЄДРПОУ – 43997335, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 04.07.2025 року по 02.09.2025 року у розмірі 84 436 (вісімдесят чотири тисячі чотириста тридцять шість) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактично та юридично відповідач належним чином виконав судове рішення про поновлення позивача на посаді, оскільки вчинив усі передбачені законом дії, що свідчать про реалізацію обов`язку роботодавця щодо відновлення трудових прав працівника. 
12 червня 2024 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21, відповідачем було видано наказ № 01-05-168 про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Навчально наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету технологій і зв`язку
Зазначений наказ є актом індивідуальної дії роботодавця, прийнятим у межах його повноважень, і має юридичну силу документа, що підтверджує поновлення працівника на роботі в передбаченому законом порядку відповідно до ст. 235 КЗпП України. Видання такого наказу свідчить про належне і добровільне виконання рішення суду з боку відповідача, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо виконання судових рішень про поновлення працівників на роботі.
Наказ був оформлений із дотриманням вимог чинного трудового та діловодного законодавства, належним чином зареєстрований у системі внутрішнього документообігу закладу, підписаний уповноваженою посадовою особою та доведений до відома відповідних структурних підрозділів. Таким чином, роботодавцем були вчинені всі необхідні юридично значимі дії, що свідчать про реалізацію обов`язку по виконанню судового рішення.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 28.04.2026 року о 14:00 годину учасники справи не з`явилися.
28.04.2026 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Щукіна Олександра Сергійовича про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що у нього стрімко виявилися симптоми гострого респіраторного захворювання через що він звернувся до сімейного лікаря.
Також, 28.04.2026 року на адресу суду надійшло клопотання від представника Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що у вечірній час напередодні дати судового засідання у представника різко погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим з`явилися симптоми, характерні для гострого респіраторного захворювання, а саме: підвищена температура тіла 38,5°C, закладеність носа, кашель та загальна слабкість.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Проаналізувавши подані клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даних клопотань, з огляду на те, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа щодо розгляду відповідної заяви перебуває в судах з серпня 2025 року, а в апеляційному суді з грудня 2025 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість учасників справи, які не з`явились до суду, обізнаність про розгляд справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Щукіна Олександра Сергійовича про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, стягуючи з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, на користь ОСОБА_1 , 20, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 04.07.2025 року по 02.09.2025 року у розмірі 84 436 (вісімдесят чотири тисячі чотириста тридцять шість) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка, суд першої інстанції виходив з того, що: ДУІТЗ не надав доказів на підтвердження того, що такий наказ дійсно приймався; не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 було ознайомлено зі змістом такого наказу; матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була фактично допущена до виконання трудових обов`язків директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії або іншої, рівнозначної посади, що свідчило б про належне виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі; відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він повідомляв ГУ ДПС в Одеській області в порядку, встановленому чинним законодавством про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії або на іншій рівнозначній посаді.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, про що зазначено в частині другій статті 18 ЦПК України.
Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Разом з тим, за змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Таким чином, негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
На підставі наведеного апеляційний суд наголошує, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Подібні висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, на яку позивач посилається у відзиві на апеляційну скаргу, а також у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21 та в ряді інших справ.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 вказано, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 зазначено, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, третя особа: в. о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку ОСОБА_2 про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди – задоволено частково, та, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 залишено без змін.
В подальшому у зв`язку з невиконанням рішення суду на користь ОСОБА_1 з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період :
- з 23 жовтня 2021 року по 07 листопада 2022 року за заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року;
- з 07 листопада 2022 року по 12 липня 2023 року за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року;
- з 13 липня 2023 року по 07 травня 2024 року за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року.
Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року, задоволено заяву державного виконавця Ковтун Л.Ю. про встановлення способу і порядку виконання рішення суду. Встановлено наступний спосіб та порядок виконання рішення: «Рішення суду підлягає виконанню шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, а у разі відсутності рівнозначної посади, шляхом внесення змін до штатного розпису в частині поновлення посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку або іншої, рівнозначної посади.
Звертаючись до суду із черговою заявою про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, ОСОБА_1 вказувала, що на час звернення із цією заявою до суду, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку виконано не було, у зв`язку з чим просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.07.2025 року по дату фактичного розгляду заяви із розрахунком 1 384,21 гривень за 1 робочий день.
Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку як в суді першої, так і в апеляційної інстанціях заперечуючи проти задоволення вказаною заяви наголошує, що на виконання рішення суду від 22.10.2021 року виконано у повній мірі шляхом прийняття наказу від 12.06.2024 року №01-05-168 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».
Проте, апеляційний суд звертає увагу на таке.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22.
Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 401/1203/22 зазначено, що при розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що виходячи зі змісту статей 21 і 24 КЗпП України , передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але й фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18).
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`є ктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Встановивши, що Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку хоч і видав від 12.06.2024 року №01-05-168 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », проте фактично не допустив її до виконання трудових обов`язків, тобто рішення суду рішенням від 22 жовтня 2021 року у справі № 522/16652/21 про поновлення позивача на роботі не виконав.
Оскільки, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була фактично допущена до виконання трудових обов`язків директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії або іншої, рівнозначної посади, що свідчило б про належне виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він повідомляв ГУ ДПС в Одеській області в порядку, встановленому чинним законодавством про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії або на іншій рівнозначній посаді.
Крім того, Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку в апеляційній скарзі вказує та не заперечує, що рішення Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, оформленого Протоколом № 5 від 27 серпня 2021 року, було ухвалено комплексне рішення щодо реорганізації Навчально наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії шляхом утворення на його базі двох окремих факультетів, що стало підставою для структурних змін у навчальному закладі.
Відповідно до зазначеного рішення, наказом тимчасово виконуючого обов`язки ректора Каравелкова С. № 01-05-169 від 13 червня 2024 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, яка передбачає звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу, позивачка ОСОБА_1 була звільнена з посади, що фактично відобразило кадрові зміни внаслідок реорганізації університету.
Таким чином, формальне видання наказу про поновлення на роботі, без створення реальних умов фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи та виконання посадових обов`язків за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії, не є рівнозначним до повноцінного виконання рішення суду.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, установив, що відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 складає 1 384,21 гривня.
Розрахунковий період – 04.07.2025 року по 02.09.2025 року.
Кількість робочих днів у періоді – 61 днів.
Розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 – 84 436,81 (61*1 384,21).
Апеляційний суд зауважує, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату також із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
З огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Разом з тим, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від оскарження рішення в апеляційному порядку та від вини роботодавця в цій затримці.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18.
Отже, вимоги заявника про стягнення середнього заробітку за період з 04.07.2025 року по 02.09.2025 року у розмірі 84 436,81 гривень, підлягають до задоволення з огляду на норми ст.236 КЗпП України як оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, а тому є обґрунтованими, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про їх задоволення.
Належних і допустимих доказів на спростування указаного розрахунку та/або свого розрахунку роботодавцем під час розгляду справи надано не було.
Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з остаточним висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, ухвала суду - без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку- залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2025 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.05.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова