У х в а л а
Іменем України
21 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 501/14/15-ц
Провадження № 61-3580ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник) 
на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року, постановлену за апеляційною скаргою скаржника,
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі -позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки та
в с т а н о в и в:
1. У провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебувала справа за вказаним позовом. 14 квітня 2015 року цей суд ухвалив заочне рішення, згідно з яким задовольнив позов. Відповідач звернувся із заявою про скасування зазначеного рішення. 
2. 25 червня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у задоволенні заяви відповідача про скасування заочного рішення суду першої інстанції.
3. Апеляційну скаргу на цю ухвалу суду першої інстанції подав 11 грудня 2025 року скаржник. 
4. 23 лютого 2026 року Одеський апеляційний суд постановив ухвалив, згідно з якою апеляційну скаргу повернув скаржнику. Мотивував тим, що ухвала про відмову в задоволенні заяви про скасування заочного рішення не входить до переліку ухвал, визначеного статтею 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), на які можна подати апеляційну скаргу окремо від рішення суду.
5. 16 березня 2026 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року та скерувати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Мотивував так:
- те, що суд першої інстанції не вирішив питання про поновлення пропущеного без поважних причин строку та не залишив заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, створило перешкоди для подальшого розгляду справи;
- наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16; від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20);
- апеляційний суд не перевірив, а суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази, порушив вимоги статті 126 ЦПК України, оскільки відповідач звернувся із заявою про перегляд заочного рішення з пропуском відповідного строку. За відсутності доказів поважності такого пропуску суд першої інстанції мав залишити ту заяву без розгляду, застосовуючи загальні положення статті 126 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції не вирішив питання про поновлення строку на звернення відповідача із заявою про перегляд заочного рішення суду через чотири роки після його ухвалення;
- відповідач не обґрунтував причини пропуску строку на звернення до суду протягом більш як чотирьох років належними та допустимими доказами;
- суд першої інстанції не дослідив докази того, що відповідача повідомляли належним чином за адресою реєстрації, яку надало адресне бюро Головного управління Державної міграційної служби. Поштова кореспонденція поверталася до суду з відміткою «адресат не проживає». Зазначену адресу відповідач вказував у заявах про перегляд заочного рішення і про поновлення строку, договорі з адвокатом, заяві про розгляд справи за відсутності та в апеляційній скарзі. У матеріалах справи є відповідні конверт і поштове повідомлення. Верховний Суд неодноразово зазначав, що листи, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо суд їх надіслав на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адресу для листування (див. постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), від 28 січня 2021 року у справі № 820/1400/17, від 26 квітня 2021 року у справі № 916/335/18 тощо);
- свідоме неотримання судової кореспонденції може засвідчувати зловживання учасником справи процесуальними правами для перешкоджання своєчасному розгляду справи (див. постанову Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18);
- не може бути поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення суду лише неотримання кореспонденції стороною справи, якій суд із дотриманням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою копії судових рішень, що повернулися до суду через неотримання адресатом (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 квітня 2018 року у справі № 916/3188/16, від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12);
- відповідач не обґрунтував неможливість вчасно ознайомитися з текстом судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень;
- суди попередніх інстанцій не дослідили розписку представника відповідача від 13 листопада 2019 року про ознайомлення з матеріалами справи, хоча заяву про перегляд заочного рішення відповідач подав поштою лише 24 грудня 2019 року, тобто з пропуском відповідного строку; 
- суди не звернули увагу, що відповідач вводив суд в оману стосовно необізнаності із заочним рішенням. Так, на виконання останнього у частині стягнення судових витрат суд видав виконавчий лист. Цей лист позивач неодноразово пред`являв до виконання органам державної виконавчої служби та є у зведеному виконавчому провадженні щодо відповідача. У тому провадженні у відповідача вилучили автомобіль. Зазначене спростовує доводи відповідача про необізнаність із наявністю заочного рішення про звернення стягнення на забезпечення за кредитним договором, зобов`язання за яким він не виконує досі;
- 6 липня 2018 року позивач уклав зі скаржником відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів від 13 липня 2018 року № UA-EA-2018-06-23-000028-b, договір купівлі-продажу двоповерхової будівлі магазину загальною площею 150,50 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будівля). З вересня 2018 року скаржник реалізував права власника й уклав договори про надання за адресою будівлі комунальних послуг, особисто сплачував їхню вартість. Тоді як відповідач подав заяви про розірвання договорів про надання комунальних послуг за адресою будівлі, а за результатами неодноразових особистих зустрічей і телефонних розмов зі скаржником сплачував витрати за користування другим та мансардним поверхами будівлі з вересня 2018 року до 13 квітня 2019 року;
- дії відповідача порушують принцип добросовісності, враховуючи закінчення ліквідаційної процедури позивача. Дійсним наміром відповідача було скасування заочного рішення суду саме з метою оскарження електронних торгів з продажу будівлі третій особі.
6. Верховний Суд вважає, що немає підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року про повернення апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції.
6.1. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 352 ЦПК України).
6.2. Право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу, яку не можна оскаржити до ухвалення судом рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17).
6.3. Ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції не входить до визначеного у частині першій статті 353 ЦПК України переліку ухвал, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Тому у разі незгоди з ухвалою суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції застосовний припис частини другої вказаної статті про те, що заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
6.4. За змістом пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Саме цим приписом керувався апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу скаржникові.
6.5. Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження ухвал із питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення (заочне рішення) суду щодо суті спору є розумним обмеженням, яке має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть зумовлювати невиправдані зволікання під час такого розгляду. Ця мета є правомірною.
Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись із апеляційною скаргою на ухвалу суду, яку за законом не можна окремо оскаржити в апеляційному порядку, особа може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (пункти 27-28)).
6.6. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
6.7. Встановивши, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції не входить до визначеного у частині першій статті 353 ЦПК України переліку ухвал, на які апеляційну скаргу можна подати окремо від рішення суду, апеляційний суд обґрунтовано повернув скаржникові апеляційну скаргу на підставі пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України. Таке застосування процесуальних норм є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення, зокрема пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко