ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3133/19 Суддя (судді) першої інстанції: Дмитрук Валентин Васильович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Карпушової О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 03.01.2019 №Ф-492-17 про сплату недоїмки.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність рішення відповідача, оскільки поклав в основу судового рішення обставини, які не були зазначені у самому рішенні органу місцевого самоврядування, а також не надав належної оцінки доказам та фактичним обставинам справи.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що відповідно до статей 2, 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції зобов`язаний не лише формально перевірити правильність застосування норм права, а й забезпечити реальний та ефективний захист прав, свобод та інтересів особи від можливих порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, позивач у спірний період 2018 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак одночасно перебував у трудових відносинах із Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «КАПІТАЛ», яке здійснювало за нього нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується відомостями персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України .
Вказані обставини не були спростовані відповідачем та фактично визнаються сторонами, а тому не потребують додаткового доказування.
Разом із тим, контролюючим органом сформовано вимогу про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску, виходячи виключно з факту перебування позивача на обліку як фізичної особи-підприємця, без належного врахування його фактичного правового статусу як застрахованої особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Суд першої інстанції, погодившись із таким підходом, фактично підтримав формальне застосування норм Закону України №2464-VI, не здійснивши належного аналізу їх змісту, мети та взаємозв`язку, що, на переконання колегії суддів, призвело до помилкового висновку про правомірність оскаржуваної вимоги.
Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що правове регулювання сплати єдиного внеску не може тлумачитися ізольовано від його функціонального призначення. Єдиний внесок, за своєю правовою природою, не є податком у класичному розумінні, а виступає консолідованим страховим платежем, спрямованим на забезпечення соціального захисту застрахованих осіб.
Таким чином, визначальним при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності обов`язку зі сплати єдиного внеску є не лише формальний статус особи як платника, але й фактичне досягнення мети сплати такого внеску.
У даному випадку встановлено, що позивач у спірний період був застрахованою особою, оскільки за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок у розмірі, не меншому за мінімальний страховий внесок, що забезпечувало формування його страхового стажу та реалізацію прав у системі соціального страхування .
За таких обставин додаткове покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем не лише не переслідує жодної самостійної правової мети, але й призводить до фактичного подвійного фінансового навантаження, що не відповідає ні суті правового регулювання, ні загальним принципам справедливості.
Саме на необхідності уникнення подібного формалізму та забезпечення змістовного, а не буквального застосування норм права неодноразово наголошував Верховний Суд.
Зокрема, у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі, якщо фізична особа-підприємець одночасно перебуває у трудових відносинах і за неї сплачується єдиний внесок роботодавцем, така особа не зобов`язана додатково сплачувати єдиний внесок за себе, оскільки у такому випадку мета збору цього внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Подібні правові підходи послідовно підтверджені у подальших постановах Верховного Суду, зокрема від 23.01.2020 у справі №520/3939/19, від 19.05.2020 у справі №480/4656/19, а також від 06.02.2025 у справі №160/5434/19 , що свідчить про сталість та усталеність відповідної судової практики.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України такі висновки підлягають обов`язковому врахуванню судами, однак суд першої інстанції їх не врахував, що саме по собі є підставою для перегляду ухваленого рішення.
Колегія суддів також враховує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивач у спірний період здійснював підприємницьку діяльність або отримував дохід, який міг би бути базою для нарахування єдиного внеску. Натомість відповідач обмежився формальним посиланням на факт державної реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця.
Такий підхід суперечить принципу індивідуалізації правової відповідальності та не відповідає вимогам повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на принцип пропорційності, який є складовою верховенства права та закріплений у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначений принцип передбачає, що будь-яке втручання держави у сферу прав особи має бути обґрунтованим, необхідним та співмірним із поставленою метою.
У даному випадку покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску вдруге за той самий період, за який такий внесок уже сплачено роботодавцем, не відповідає критеріям необхідності та співмірності, оскільки створює для нього надмірний фінансовий тягар без досягнення додаткового публічного інтересу.
Такий підхід також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої держава повинна забезпечувати справедливий баланс між інтересами суспільства та правами особи, не допускаючи покладення на останню непропорційного або надмірного тягаря.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана вимога контролюючого органу не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції, дійшовши протилежного висновку, допустив неправильне застосування норм матеріального права, не врахував усталену практику Верховного Суду та не забезпечив повного і всебічного з`ясування обставин справи, що відповідно до положень статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовують правомірність висновків суду першої інстанції.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального права, тому наявні підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03.01.2019 №Ф-492-17.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ 44116011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1690 (одна тисяча шістсот дев`яносто ) грн 48 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

О.В. Карпушова