Справа № 594/1519/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року 
Борщівський районний суд Тернопільської області
у складі: головуючого Чир П.В.
з участю секретаря Козій Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м.Борщеві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,в якому просить стягнути з відповідача 11000 доларів США боргу за договором позики, 906,82 доларів США 3%, що в еквіваленті до національної валюти України – гривні за офіційним курсом становить 503 644 грн, судовий збір в розмірі 5036,50 грн, та витрати на правову допомогу - 5000 грн Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.01.2023 він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 11000 доларів США, які останній повинен був повернути до 01.03.2023. Водночас відповідач не виконав свої зобов`язання, у домовлений строк кошти не повернув, що доводиться наявністю в нього оригіналу розписки. Він неодноразова звертався до відповідача про повернення коштів, проте на даний час відповідач кошти так і не повернув.
Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 грудня 2025 року в даній справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до розгляду.
Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2026 року, ухвалено в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 березня 2026 року, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 в зал судового засідання не прибув.
Представник позивача адвокат Товарніцький Р.М. подав заяву, в якій просить справу слухати у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечує щодо винесення заочного рішення. 
Відповідач ОСОБА_2 в зал судового засідання не прибув повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, проти чого позивач не заперечував.
Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив
09 січня 2023 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.
Відповідно до розписки від 09.01.2023 року, даної ОСОБА_2 за його особистим підписом, він взяв в борг у  ОСОБА_1 гроші в сумі 11000 доларів США до 1 березня 2023 року, зобов`язується повернути вчасно. 
Як вбачається з довідки про офіційний курс гривні щодо іноземних валют, станом на 27.11.2025, курс НБУ 1 долар США становить 42,2987 грн. 
Оригінал розписки станом на час подання позову знаходився у позивача та наданий до матеріалів справи.
За наслідком невиконання ОСОБА_2 договору позики, позивачем нараховано у відповідності до ст.625 ЦК України, за період з 01.03.2023 по 27.11.2025, 3% річних за користування простроченою сумою позики 906,82 долари США, 3% річних.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Отже, подана позивачем та наявна у матеріалах справи розписка (оригінал) свідчить про укладення між сторонами договору позики, отримання зазначеної у розписці суми коштів відповідачем та неповернення цих коштів у визначений сторонами строк.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики перед позивачем ОСОБА_1 не виконав і в строк, який зазначений у розписці, борг не повернув, про що свідчить розписка, яка знаходилася у позивача як кредитора.
За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України визначено те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Враховуючи вищевикладене, те що між сторонами погоджено та встановлено строк повернення суми позики,фактично отримані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а тому у відповідача виникла заборгованість перед позивачем щодо повернення позики в розмірі 11000 доларів США, згідно розписки від 09.01.2023, яка підлягає стягненою з відповідача в користь позивача.
Щодо вимоги про стягнення із відповідача 906,82 доларів США 3% річних, згідно ст.625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 липня 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Врахувавши пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року, відповідача слід звільнити від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, зокрема щодо сплати 3% річних від простроченої суми на період дії воєнного стану, за період нарахування з 09.01.2023 по 27.11.2025.
Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача  ОСОБА_1 необхідно стягнути заборгованість за договором позики від 09 січня 2023 в сумі 11000 доларів США, що еквівалентно 465285,70 грн. 
Позивач при зверненні до суду поніс судові витрати на суму 5036,50 грн - зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн, що підтверджується ордером серія ВО №1124240, розрахунком витрат за правову допомогу, актом виконаних робіт, згідно якого вартість надання адвокатських послуг у справі, становить 5000,00 грн.
Суд вважає, що витрати на правову допомогу відповідають критеріям розумності, пропорційності та реальності адвокатських послуг.
Зважаючи на те, що позов задоволено частково - на суму 465285,70 грн. із 503644 грн, що становить 92,38 %, на підставі частини першої 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 9271,72 грн. (92,38 %, від 10036,50) судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 258, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 09 січня 2023 в сумі 11000 (одинадцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті становить 465285 (чотириста шістдесят п`ять тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн 70 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 9271 (дев`ять тисяч двісті сімдесят одна) грн 72 коп.судових витрати на сплату судового збору та професійну правничу допомогу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачем може бути подано заяву до Борщівського районного суду Тернопільської області про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 14 травня 2026 року. 

Суддя Чир П. В.