УХВАЛА

02 липня 2026 року 
м. Київ

справа №420/27683/25
адміністративне провадження № К/990/28747/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Дашутіна І. В.,
суддів: Жука А. В., Соколова В. М., 
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Казнєвського Владислава Олеговича на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі № 420/27683/25 за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 серпня 2025 року;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі - Правила № 649), зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у прийнятті та реєстрації 06 серпня 2025 року від ОСОБА_1 заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області вирішити питання щодо реєстрації та розгляду заяви ОСОБА_1 від 06 серпня 2025 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом № 3671-VI та Правилами № 649. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2026 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Казнєвського Владислава Олеговича на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі № 420/27683/25.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Як вже зазначалося вище, судом першої інстанції вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Скаржник в касаційній скарзі вказує, що суд першої інстанції відмовив у розгляді за правилами загального провадження та відніс справу до малозначних- помилково. Як вказує заявник, висновок про те, що справи щодо статусу біженця не належать до категорії справ про перебування іноземців в Україні та не вважаються справами незначної складності, підтверджується практикою Верховного Суду, якими було розглянуто справи по суті. Зазначає, що стаття 257 КАС України відносить до справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження, справи, у яких необхідне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи шляхом допиту свідків, призначення експертизи або витребування додаткових доказів. 
Надавши оцінку вказаним доводам, Верховний Суд виходить з такого. 
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 КАС України).
Частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Тобто, тільки те, що справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). 
Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як вважає позивач, немає. За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС).
Предметом спору у цій справі не було питання надання позивачці статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, визначення наявності ризиків переслідування чи оцінки обставин країни походження. Спір стосувався виключно правомірності дій ГУ ДМС України в Одеській області щодо неприйняття та нездійснення реєстрації заяви позивачки від 06 серпня 2025 року. Тому посилання на особливості розгляду справ щодо міжнародного захисту не змінюють характеру спірних правовідносин.
Варто зауважити, що ця справа не стосувалася безпосередньо оскарження рішення про примусове повернення чи видворення, а також не була справою про затримання іноземця з метою забезпечення видворення. Отже, висновок касатора про те, що справа автоматично не могла бути розглянута у спрощеному позовному провадженні лише через статус позивачки як іноземця, є помилковим.
Сам факт того, що позивачка є іноземцем та зверталася з питаннями міжнародного захисту, не означає, що справа не може бути розглянута за правила спрощеного позовного провадження. Для визначення порядку розгляду справи суд має враховувати предмет спору, характер правовідносин, складність справи, обсяг доказування та необхідність проведення процесуальних дій, а не лише суб`єктний склад учасників.
Також необґрунтованими є доводи щодо неможливості розгляду справи у спрощеному провадженні через необхідність допиту свідка. Необхідність такого допиту має оцінюватися судом з урахуванням предмета доказування. 
Крім того, саме по собі посилання на положення Конвенції про статус біженців 1951 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не є підставою для висновку про неможливість розгляду справи у спрощеному позовному провадженні. Міжнародні гарантії захисту прав осіб, які звертаються за міжнародним захистом, можуть бути предметом оцінки під час вирішення відповідного спору щодо статусу такої особи, однак у цій справі суди не вирішували питання надання чи відмови у наданні такого статусу.
Таким чином, доводи касатора про порушення судами правил предметної та процесуальної форми розгляду справи фактично зводяться до незгоди з оцінкою судами характеру спору та необхідності проведення окремих процесуальних дій, однак не підтверджують наявності порушення норм процесуального права, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України.
Таким чином, спір, що є предметом розгляду у даній адміністративній справі, не підлягає розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Водночас процесуальним обов`язком заявника, окрім зазначення у касаційній скарзі наведених вищі критеріїв наявності «суспільного інтересу, є необхідність доведення наявності цього «суспільного інтересу» до результату розгляду саме цієї справи, в якій подана ця касаційна скарга, проте у касаційній скарзі та додатках до неї відсутні докази, які б свідчили про наявність заінтересованої великої кількості людей (їх певних груп) у результаті розгляду саме цієї справи. Таким чином, доводи скаржника є абстрактними та не містять належного обґрунтування щодо наявності підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Також необґрунтованими є посилання касатора на значний суспільний інтерес та нібито системність порушень у діяльності ДМС України. Саме лише припущення про існування аналогічних випадків або посилання на загальну статистику щодо іноземців та шукачів захисту не доводять, що рішення у цій конкретній справі матиме виняткове значення для невизначеного кола осіб чи формуватиме правовий висновок щодо застосування норми права. Предметом судового контролю у цій справі були конкретні дії відповідача щодо конкретної заяви позивачки, а не питання організації процедури надання міжнародного захисту загалом.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. 
Встановлення в КАС України виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи та гарантувати особі права на остаточне та обов`язкове судове рішення.
З наведених скаржником доводів не вбачається виняткового випадку й того, що рішення у цій справі, у контексті індивідуальних ознак цього спору, тягне за собою наслідки, які мають самобутню своєрідність, особливості, характерні виключно для особи, яка подає касаційну скаргу. Скаржник не продемонстрував й наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
Наведені позивачем доводи щодо виняткового значення справи для касатора, значного суспільного інтересу та системності порушень з боку органів міграційної служби не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Сам по собі характер спору та посилання на можливі наслідки для позивача не є достатнім для визнання справи такою, що має виняткове значення. Обставини, на які посилається касатор, стосуються переважно особистої ситуації позивачки та наслідків виконання рішення про примусове видворення, однак предметом розгляду у цій справі було не питання надання статусу біженця чи оцінка ризиків повернення до країни походження, а питання правомірності дій ГУ ДМС України в Одеській області щодо неприйняття та незареєстрування заяви від 06 серпня 2025 року.
Посилання на наявність неповнолітніх дітей, можливість переслідування у країні походження, а також на положення Конвенції про статус біженців та ЄКПЛ не змінюють предмета доказування у цій справі. Суди не вирішували питання щодо набуття позивачкою статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а встановлювали лише факт звернення із заявою та наявність у відповідача обов`язку здійснити передбачені законом процедурні дії. Відтак такі доводи не можуть свідчити про винятковість справи у розумінні процесуального закону.
Виняткове значення справи для особи не може презюмуватися лише з огляду на можливість несприятливих наслідків судового рішення. Такі наслідки є звичайним результатом розгляду спору, якщо рішення ухвалене не на користь особи.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Посилання скаржника на судові рішення Верховного Суду у справах №815/4580/17, №420/946/19, №826/3289/17 не свідчить про помилковість застосування судами попередніх інстанцій правил спрощеного позовного провадження у цій справі. Сам по собі факт розгляду Верховним Судом інших адміністративних справ зазначеної категорії не означає, що всі спори, пов`язані з іноземцями або питаннями міжнародного захисту, підлягають виключно розгляду за правилами загального позовного провадження чи не можуть бути віднесені до справ, які розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. Визначення порядку розгляду справи здійснюється судом з урахуванням конкретного предмета спору, характеру спірних правовідносин, складності справи, обсягу доказування та необхідності вчинення процесуальних дій.
Отже, враховуючи наведене, Верховний Суд вважає недоведеним посилання скаржника на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд наголошує на тому, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/ процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/ відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Казнєвського Владислава Олеговича на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі № 420/27683/25 за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Головуючий І. В. Дашутін
Судді А. В. Жук
В. М. Соколов