Справа № 308/2667/26

Р І Ш Е Н Н Я 
 І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: 
головуючого судді – Шумило Н.Б. 
за участю секретаря - Дуб В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про відшкодування шкоди,-
ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просить стягнути з відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь позивача 32000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконними діями працівників державної прикордонної служби та 14300, 00 грн. як відшкодування суми, сплаченої громадянином у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги, під час захисту своїх прав від незаконних дій працівників державної прикордонної служби та судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.01.2026 року у м. Ужгород, інспектором прикордонної служби І категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби в АДРЕСА_1 (тип Б) молодшим сержантом ОСОБА_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення 3хРУ №327389 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, про те, що нібито він 16.01.2025 року о 11 год. 30 хв. на відстані 5000 метрів до Державного кордону України на напрямку 309 прикордонного знаку на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза межами пунктів пропуску, у складі групи осіб, чим нібито порушив вимоги ст. 2, ст. 12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 року, в результаті чого був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль».
Складанню даного адміністративного протоколу передували адміністративне затримання, яке супроводжувалося проведенням огляду особистих речей ОСОБА_1 .
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2025 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП по справі № 308/1402/25, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500,00 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 було його оскаржено в апеляційній інстанції, внаслідок чого, постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2025 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУПА скасовано, а провадженні у справі № 308/1402/25 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв?язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
У позові зазначено, що відповідно до п.4 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Позивач перебував під слідством та судом з 16.01.2025 року по 16.05.2025 року. Згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2025 року становить 8000 грн. на місяць. Відповідно до п.4 ст.2, п.5 ст.3 Закону України відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі: січня 2025 року - 4000 грн, лютий 2025 року, березень 2025 року, квітень 2025 року - (по 8000 грн.) 24 000 грн., травня 2025 року - 4000 грн., = 32 000 грн.
Також, відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Закону України у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв?язку з поданням йому юридичної допомоги. Згідно договору про надання правової допомоги ГО № 1 від 11.02.2025 року та акту здачі-приймання наданих послуг, позивачем, у зв?язку з поданням йому юридичної допомоги з питань притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП, було сплачено 12300 грн. (300 доларів США) за консультування, ознайомлення із матеріалами обвинувачення, формування позиції захисту, підготовку апеляційної скарги, здійснення опитування позивача та свідків, та подання матеріалів сторони захисту до суду по справі №308/1402/25; 2000 грн. за представництво інтересів позивача 16.05.2025 року безпосередньо в Закарпатському апеляційному суді по справі № 308/1402/25. Загальна сума, сплачена позивачем у зв?язку з поданням йому юридичної допомоги під час захисту своїх прав складає - 14 300 (чотирнадцять тисяч триста) грн.

Процесуальні дії по справі, заяви сторін
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 
Роз`яснено сторонам, що відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 279 ЦПК України).
11.03.2026 до суду від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 Кашин В.А., який діє на підставі довіреності в порядку передоручення від 14.11.2025р., через систему «Електронний суд» поступив відзив на позовну заяву, з доказами його направлення іншим учасникам справи. У відзиві серед іншого зазначено, що вимоги ОСОБА_1 зазначені у позовній заяві не визнають повністю, і вважають що вони не підлягають задоволенню. 
Відповідно до п. 5 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України покладено обов`язок щодо організації запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами. 
Зважаючи на те, що Позивач спільно з трьома громадянами України, 16 січня 2025 року, здійснили спробу незаконно перетнути державний кордон України поза визначеними пунктами пропуску через державний кордон України, перебуваючи у межах контрольованого – прикордонного району в умовах правового режиму воєнного стану, інспектор прикордонної служби І категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону молодший сержант ОСОБА_2 , склав протоколи про адміністративні правопорушення відповідно до абз. 22 п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП, тим самим виконав обов`язок покладений на нього державою відповідно до Закону. Протокол про адміністративне правопорушення складений відповідно до вимог ст.ст. 254, 255 КУпАП, з додержанням вимог ст. 256 КУпАП, із зазначенням місця, часу вчинення та суті правопорушення.
Крім того, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не приймало рішень та не вчиняло дій, на які посилається позивач у позовній заяві. Відтак відсутній факт протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_4 і заявленою позивачем моральною шкодою.
Відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » структурно входить до складу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ), тому належним відповідачем по справі має бути НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ). НОМЕР_1 прикордонний загін входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та є самостійною юридичною особою. 
Позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди одночасно до кількох відповідачів, однак зі змісту позовної заяви не вбачається належного обґрунтування підстав часткової відповідальності кожного з них. При цьому, оскаржувані дії щодо затримання здійснювались конкретним суб`єктом владних повноважень у межах наданої компетенції. В задоволенні позову просять відмовити.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін ніхто не подавав, відповідач також не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов, тому у відповідності до положень ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом
Судом встановлено що 16.01.2025 інспектором прикордонної служби 1 категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) молодшим сержантом ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 327389, у якому вказано, що гр. України ОСОБА_1 о 11 год. 30 хв. 16 січня 2025 був виявлений та затриманий 
Прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» спільно з прикордонним оперативно-розшуковим відділом, на відстані 5000 метрів до державного кордону, на напрямку 309 прикордонного знаку, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску, в складі групи осіб. Своїми діями порушив вимоги ст. 9 та ст. 12 ЗУ «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
З копії протоколу про адміністративне затримання від 16 січня 2025 року вбачається, що такий складено інспектором прикордонної служби 1 категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) молодшим сержантом ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 був затриманий о 11 год. 30 хв. 16 січня 2025 року на строк до трьох діб з метою з`ясування обставин правопорушення. У вказаному протоколі зазначено, що затриманий ОСОБА_1 16 січня 2025 року о 14 год. 20 хв. звільнений на підставі з`ясування обставин правопорушення.
Також, старшим інспектором прикордонної служби ГАЮД відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенант ОСОБА_3 , в присутності понятих проведено особистий огляд, огляд речей ОСОБА_1 , про що складено відповідний протокол.
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2025 у справі №308/1402/25 громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500,00 грн.
Адвокатом Скрипченко Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 11.02.2025 подано апеляційну скаргу на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2025 по справі №308/1402/25, та 15.05.2025 року подано доповнену апеляційну скаргу.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2025 року в справі №308/1402/25 апеляційну скаргу адвоката Скрипченко Дмитра Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Постановлено постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, - скасувати. Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 204-1 КУпАП, на підставі п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАПу зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
У вказаній постанові зазначено, що дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що належних доказів того, що ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину кордону, посадовими особами ДПСУ не було надано і у матеріалах справи не містяться. Враховуючи ці обставини, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у порушенні правил перетину державного кордону України в судовому засіданні встановлено не було.
11.02.2025 Адвокатське Об`єднання «Юридична фірма «Пересоляк і Партнери» та ОСОБА_1 уклали договір про надання правової допомоги ГО №1, за яким Адвокатське об`єднання зобов`язується надати Клієнту правову допомогу з питань притягнення Клієнта до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП.
Згідно акту здачі-приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги ГО №1 від 11.02.2025, який підписано сторонами 30.05.2025р., Виконавець - Адвокатське Об`єднання «Юридична фірма «Пересоляк і Партнери» здав, а Клієнт – Грицьов О.О. прийняв юридичні послуги з питань притягнення Клієнта до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП станом на 30.05.2025 року, у вказаному акті наведені назви послуг, кількість та їх вартість, разом вартість становить 14 300,00 грн.
Крім того, 30.05.2025 року Адвокатське Об`єднання «Юридична фірма «Пересоляк і Партнери» та ОСОБА_1 уклали договір про надання правової допомоги ГО №1, за яким Адвокатське об`єднання зобов`язується надати Клієнту правову допомогу з питань пвідшкодування шкоди в наслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. В розділі 3. Вказаного договору сторонами погоджено вартість правової допомоги. Авансовий платіж по даному Договору, становить 6000 гривень та сплачується до підписання договору (п.3.1.3 договору).
Копією платіжної інструкції від 14.06.2025 підтверджується, що ОСОБА_4 перерахував на рахунок Адвокатського Об`єднання «Пересоляк і Партнери» суму коштів в розмірі 6000,00 грн., в призначенні платежу свказано оплата правничої допомоги за договором.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосоване законодавство, позиція суду та оцінка доводів
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).
Щодо посилань у відзиві на неналежного відповідача слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України держава є учасником цивільних відносин та набуває і здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.
Згідно ст. ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади чи його посадовою особою, є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, як правило, той, діями якого, за твердженням позивача, заподіяно шкоду.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 577/3008/21, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17, від 16 червня 2021 року у справі № 303/6572/19.
Так, згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення суд виходить з того, що на інспектора відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) молодшого сержанта ОСОБА_2 під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини його скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
Водночас на уповноважену особу під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До уповноваженої особи прикордонної служби не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу прикордонної служби покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів уповноваженої особи прикордонної служби повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки уповноваженої особи прикордонної служби є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих уповноваженою особою та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
Отже, оформлення уповноваженою особою прикордонної служби здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Як наголошено судом, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей1173,1174 ЦК Українипідлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Розгляд справ про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокремастатті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року вказано, що: - «відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій уповноваженої особи на складання протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях уповноважениї осіб під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.
Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.
Як вже наголошувалось судом, наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина другастатті 23 ЦК України).»
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року зроблено наступні висновки: «п. 133. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.»
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що невідповідність вимогам закону дій уповноважених осіб на складання протоколу про адміністративне правопорушення, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статтею 204-1 КУпАП, в цій справі не встановлена.
Зі змісту постанови Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2025 у справі № 308/1402/25 (справа про адміністративне правопорушення) вбачається, що провадження у справі відносно позивача ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАПу зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
При цьому, відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі про адміністративне правопорушення, що не доводить очевидної протиправності дій працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.
Судом враховано, що рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_1 не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії працівників прикордонної служби були протиправними.
При цьому, і під час розгляду вказаної справи судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів неправомірності у діях працівників прикордонної служби під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб прикордонної служби у виді відшкодування шкоди.
Враховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відносно позивача, суд, із врахування вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, які поніс позивач під час здійснення щодо нього провадження у справі про адміністративне правопорушення суд зазначає наступне.
Відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених особою, яка притягається до адміністративної відповідальності нормами КУпАП не передбачено.
В обґрунтування підстав для задоволення позову, позивачем вказано, що відповідно до пунктів 3, 4 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати, інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги . На підставі вказаної норми Закону позивач вважає, що є можливість вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час здійснення щодо нього адміністративного провадження про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються обв`язки, а саме: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами.
Так, відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ні відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б), яким складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача, ні  ІНФОРМАЦІЯ_3 , - не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, в розумінні вищевикладених вимог Закону, тому для врегулювання вказаних спірних правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, - правові підстави для задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про відшкодування шкоди, - відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. П. Мирного, буд. 2а, код ЄДРПОУ 37975895.

Відповідач: Відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Повне рішення суду складено – 29 квітня 2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного 
суду Закарпатської області Н.Б. Шумило