ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4453/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді: Принцевської Н.М.
суддів: Богацької Н.С., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 (повний текст складено 12.03.2026)
по справі № 916/4453/25
за позовом Приватного підприємства "Юта Ізмаїл"
до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"
про стягнення 1 370,90 дол. США,
(суддя першої інстанції: Мостепаненко Ю.І., дата та місце ухвалення рішення: 11.03.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У листопаді 2025 року Приватне підприємство “Юта Ізмаїл” (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства “Ізмаїльський морський торговельний порт” (далі - Відповідач), в якій просило суд стягнути з Відповідача заборгованість у розмірі 1370,90 дол. США грн, а також суму судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що сплачені на користь Відповідача, в якості авансу, грошові кошти у сумі 1 370,90 дол. США, після припинення строку дії Договору №52 КВ-П, перебувають у Відповідача без належних на те правових підстав і підлягають поверненню Позивачу.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 позов було задоволено в повному обсязі; стягнуто з Державного підприємства “Ізмаїльський морський торговельний порт” на користь Приватного підприємства “Юта Ізмаїл” грошові кошти у сумі 1 370 (одна тисяча триста сімдесят) доларів США 90 центів, 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн – витрат по сплаті судового збору та 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн - витрат, пов`язаних із перекладом документів у справі.
У своєму рішенні суд виснував, що підписавши акт звірки взаєморозрахунків (без зауважень) Відповідач погодився з даними, внесеними до нього та підтвердив існування заборгованості у розмірі 1 370,90 дол. США за Договором №52 КВ-П від 14.12.2018. За результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства, такими, що підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням, Державне підприємство "Ізмаїльський морський торговельний порт" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Юта Ізмаїл" відмовити в повному обсязі.
Апелянт вважає оскаржуване рішення необ`єктивним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Як зазначає Апелянт, у рішенні суд погодився із твердження Позивача, що у 2019 році за згодою сторін відбулася новація, тобто припинення зобов`язання Відповідача повернути Позивачеві суму 1 370,90 (одна тисяча триста сімдесят) доларів 90 центів США непокритого послугами авансу за минулими договорами про надання послуг № 268 від 01.11.2006 і № 12 від 01.01.20011 та одночасне виникнення нового зобов`язання Відповідача надати послуги на таку суму за договором №52 КВ-П від 14.12.2018, що, на думку суду, підтверджується актом звірки розрахунків між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» та ПП «ЮТА-Ізмаїл» по флоту портовому та іншим послугам станом на 31.12.2019, згідно з Договором від 14.12.2018 № 52 КВ-П (далі – «акт звірки»).
Апелянт не погоджується з такою позицією суду, оскільки важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №609/67/18, Апелянт зазначає, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Разом з тим, за твердженнями Відповідача, акт звірки, не відповідає вимогам ст. 604 Цивільного кодексу України, оскільки акт звірки немає вказівки на первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити його новим, а щодо листа із пропозицією від 28.11.2019 за вих.№ 25, Позивач у своїй відповіді на відзив підтвердив факт отримання Апелянтом згаданого листа, проте, Позивачем не надано належних доказів навіть про направлення цього листа Апелянту.
Отже, Апелянт зазначає, що в матеріалах справи взагалі відсутні належні та допустимі докази про волевиявлення Позивача укладення Договору новації у розумінні ст. 604 Цивільного кодексу України, а акт звірки не містить обов`язкових умов договору новації передбачених ст. 604 Цивільного кодексу України і Позивачем не надані докази: що договір є двостороннім, досягнення умови про визнання зобов`язання за Договором 52 КВ-П; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у Договорі 52 КВ-П; докази що підтверджують згоду сторін про заміну одного зобов`язання іншим, а відтак відсутні підстави вважати укладання новації взагалі.
Крім того, Апелянт не погоджується з позицією суду стосовно початку перебігу позовної давності до спірних правовідносин, оскільки вважає, що суд дійшов хибного висновку що з 01.01.2020 почався перебіг строку давності для звернення Позивача з відповідними позовними вимогами і позовна давність щодо заявлених Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” грошових вимог не спливла.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 по справі №916/4453/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглянути апеляційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 по справі №916/4453/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/4453/25.
09.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/4453/25.
04.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "Юта Ізмаїл" надійшов відзив на апеляційну скаргу із клопотанням про поновлення строку на його подання.
Розглянувши клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія зазначає наступне.
В обґрунтування свого клопотання, Позивач зазначає, що у період, на який припав строк для подання відзиву, за місцезнаходження Позивача у м. Ізмаїл мали місце тривалі та багаторазові відключення електроенергії, спричинені аварійними обмеженнями енергопостачання як у робочий, так і в позаробочий час, що призвело до неможливості повноцінного доступу до комп`ютерної техніки, електронної пошти, системи Електронний суд та внутрішніх документів підприємства.
Крім того, ключовий співробітник Позивача, відповідальний за підготовку правових документів був мобілізований до лав Збройних Сил України, що суттєво ускладнило організацію роботи та забезпечення належного документообігу. Мобілізація працівника призвела до тимчасового кадрового дефіциту, необхідності перерозподілу функціональних обов`язків та затримок у погодженні та підготовці процесуальних документів. Ці обставини не залежали від волі Позивача, мали об`єктивний характер і створили реальні перешкоди для своєчасного виконання процесуального обов`язку щодо подання відзиву. з
Будь-яких доказів на підтвердження означеного Позивачем до клопотання не надано.
Відповідно до положень ст.118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст.119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Як встановлено ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
У ч. 4 ст. 294 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу. Отже, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється не законом, а судом, а тому може бути продовженим, а не поновленим.
Як вбачається зі змісту ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Означену ухвалу доставлено до Електронного кабінету Позивача 08.04.2026 о 12:04 год., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа від 08.04.2026. Отже, останнім днем на подання відзиву на апеляційну скаргу у даній справі є 18.04.2026, а з урахуванням вихідних днів – 20.04.2026. 
Разом з тим, Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу через підсистему Електронний суд 04.05.2026, тобто, з пропуском встановленого ухвалою суду строку.
Оскільки зазначене клопотання, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, подане Позивачем поза межами встановленого судом строку та Позивач у прохальній частині відзиву не просить продовжити строк на подання відзиву в силу вимог ч. 2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, то суд апеляційної інстанції залишає цей відзив без розгляду, як такий, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку без клопотання про його продовження (див. також постанови Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 922/2060/23, від 01.08.2022 у справі № 910/16784/20, у справі №911/1177/25 від 11.03.2026).
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2018 між Державним підприємством “Ізмаїльський морський торговельний порт” (Підприємство) та Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” (Агент) укладено договір №52 КВ-П про надання послуг з обслуговування флоту (далі - Договір), пункт 1.1 якого регламентує надання послуг Підприємством і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають до Ізмаїльського порту, визначення порядку сплати послуг, що надані Підприємством. Перелік послуг та їх вартість наведено у Додатку 1 до даного договору.
Згідно з пунктом 2.1 Договору обов`язком Підприємства є надання за письмовими заявками Агента послуг суднам, що заходять/виходять до/з Ізмаїльського порту.
Відповідно до пункту 2.6 Договору Підприємство проводить з Агентом звірку виставлених рахунків, не рідше одного разу на рік з оформленням актів звірок.
Пунктом 4.1 Договору на підставі ст.524 Цивільного кодексу України сторони домовились, що нарахування Підприємством плати за надані Агенту послуги флоту портового та додаткові послуги з обслуговування суден здійснюються за тарифами Підприємства в грошовому еквіваленті – доларах США або у національній валюті України, вказаними у Додатку 1 до цього договору. Тарифи в цьому договорі наведено без урахування ПДВ, який розраховується згідно з чинним законодавством України.
Згідно з абзацем 3 пункту 4.2 Договору у разі якщо судновласник, від імені якого виступає Агент є нерезидентом України, оплата послуг Підприємству здійснюється Агентом у доларах США або в Євро за курсом НБУ на дату Акту приймання-передачі виконаних робіт (послуг)та виставлення рахунку.
Відповідно до пункту 8.1 Договору цей договір вважається укладеним з дати його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками обох сторін, набирає чинності з 01.01.2019 і діє до 31.12.2019 включно, але у частині розрахунків – до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
Додаткові угоди про продовження строку дії Договору №52 КВ-П від 14.12.2018 в матеріалах справи відсутні.
Додатком 1 до Договору є тарифи на послуги Підприємства.
Додатком 2 до Договору є заявка на надання послуг з обслуговування флоту.
Додатковою угодою №1 до Договору сторони внесли зміни у пункт 9 додатку 1 цього Договору, виклавши його в новій редакції. 
В матеріалах справи міститься Договір №268 від 01.11.2006, укладений між Державним підприємством “Ізмаїльський морський торговельний порт” (Порт) та Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” (Агент), відповідно до п.1.1 якого, цей Договір регламентує надання послуг Портом і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають в Ізмаїльський торгівельний порт, а також визначення порядку сплати портових зборів та зборі і плати за послуги надані Портом.
Відповідно до пункту 2.1 Договору №268 від 01.11.2006 Порт за заявками Агента надає послуги суднам, що заходять в Порт або виходять з нього.
Згідно з п. 2.4 Договору №268 від 01.11.2006 Порт виставляє Агенту попередній рахунок, згідно даних, вказаних в заявці Агента на постановку судна до причалу або рейду.
Відповідно до пункту 4.2 Договору №268 від 01.11.2006 Агент сплачує Порту попередній розрахунок на слідуючий день з дня його виставлення, але не пізніше відходу судна у рейс. Повний розрахунок за суднозахід провадиться Агентом протягом 5 банківських днів з дня виставлення остаточного рахунку.
Пунктом 7.1 Договору №268 від 01.11.2006 сторони узгодили, що він ступає в силу з дати його підписання обома сторонами і діє по 31.12.2007.
Додатковою угодою №1 від 01.01.2008 до Договору №268 від 01.11.2006 вказаний Договір, зокрема, був пролонгований до 31.12.2008.
В матеріалах справи також міститься Договір №12 від 01.01.2011, укладений між Державним підприємством “Ізмаїльський морський торговельний порт” (Порт) та Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” (Агент), відповідно до п.1.1 якого, цей Договір регламентує надання послуг Портом і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають в Ізмаїльський торгівельний порт, а також визначення порядку сплати портових зборів та зборі і плати за послуги надані Портом.
Відповідно до пункту 2.1 Договору №12 від 01.01.2011 Порт за заявками Агента надає послуги суднам, що заходять в Порт або виходять з нього.
Згідно з п. 2.5 Договору №12 від 01.01.2011 Порт виставляє Агенту попередній рахунок, згідно даних, вказаних в заявці Агента на постановку судна до причалу або рейду.
Пунктом 4.1 Договору №12 від 01.01.2011 передбачено, що оплата рахунків порту здійснюється Агентом відповідно до норм діючого законодавства України по суднам, що плавають під іноземним прапором у доларах США, під прапором України - національній валюті України.
Відповідно до п. 4.2 Договору №12 від 01.01.2011 оплата цільових портових зборів здійснюється Агентом на банківський рахунок Порту до виходу судна з Порту, на підставі попередніх рахунків, виставлених Портом.
Згідно з пунктом 4.3 Договору №12 від 01.01.2011 остаточні рахунки за суднозаходом, в тому числі всім іншим послугам наданим Портом, сплачується Агентом не пізніше 5 банківських днів з дати виставлення рахунку.
Пунктом 8.2 Договору №12 від 01.01.2011 сторони узгодили, що умови Договору діють з 01.01.2011 по 31.12.2011.
На виконання умов Договору №268 від 01.11.2006 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №43-/П.О. від 11.09.2007 на суму 1000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений Позивачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №109 від 20.09.2007 наявним в матеріалах справи. Погашення вказаного авансу послугами відбулось Відповідачем на суму 995,02 дол. США, а саме згідно виставлених портом рахунків на надані послуги №768/08 від 19.09.2007 на суму 480,92 дол. США та №940/08 від 16.11.2007 на суму 50,40 дол. США згідно договору №268 від 01.11.2006 та №1937/06 від 30.11.2013 на суму 123,65 дол. США та №108/31 від 16.12.2013 на суму 340,06 дол. США згідно іншого договору №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП “Юта Ізмаїл” від 28.01.2015 вих.№13.
Також на виконання Договору №268 від 01.11.2006 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №51-/П.О. від 19.11.2007 на суму 1000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений Позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №158 від 06.12.2007. 
Доказів погашення вказаного авансу послугами матеріали справи не містять.
На виконання умов Договору №12 від 01.01.2011 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №144-/П.О. від 11.01.2011 на суму 3 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений Позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №127 від 14.02.2011. 
Погашення вказаного авансу послугами відбулось Відповідачем на суму 2634,07 дол. США згідно рахунку №1839/06, виставленого за іншим договором №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП “Юта Ізмаїл” від 26.11.2013 вих.№120.
В матеріалах справи наявний лист Приватного підприємства “Юта Ізмаїл” директору Державного підприємства “Ізмаїльський морський торговельний порт” вих.№25 від 28.11.2019, у якому Позивачем повідомлено, що станом на дату цього листа сума переплати ПП “Юта Ізмаїл” на користь Ізмаїльського порту за ненадані послуги по аналогічним нечинним договором минулого періоду складає 1370, 90 дол. США. При цьому на підставі пунктів 2.6 та 3.16 Договору №52 КВ-П від 14.12.2018 Позивач запропонував Відповідачеві провести звірку взаємних розрахунків сторін і зарахувати суму 1370, 90 дол. США переплати в рахунок оплати майбутніх послуг за Договором 52 КВ-П від 14.12.2018, про що скласти акт звірки. Докази направлення та отримання вказаного листа Відповідачем матеріали справи не містять.
31.12.2019 між Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” та Державним підприємством “Ізмаїльський морський торговельний порт” складено та підписано акт звірки розрахунків станом на 31.12.2019 згідно Договору №52 КВ-П від 14.12.2018, яким сторони погодили, що сальдо після звірки між сторонами на 31.12.2019 становить 1 370, 90 дол. США на користь ПП “Юта Ізмаїл”.
Вказаний акт підписано директором Приватного підприємства “Юта Ізмаїл” та начальником ТЕК Держаного підприємства “Ізмаїльський морський торговельний порт” та скріплено печатками сторін.
24.09.2025 Позивач звернувся до Відповідача із письмовою вимогою вих.№11 про повернення суми 1370,90 дол. США переплати, посилаючись на те, що вказані кошти після припинення строку дії Договору №52 КВ-П від 14.12.2018 перебувають у Відповідача без належної правової підстави, у зв`язку з чим підлягають поверненню.
У відповідь на вказану претензію Відповідач листом №03/1814-25 від 21.10.2025 повідомив Позивача, що вказана вимога буде розглянута після отримання інших документів, які підтверджують наявність вказаної переплати.
Через неповернення означених коштів Відповідачем, Позивач звернувся до місцевого господарського суду з відповідними вимогами.
Як зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 позов було задоволено в повному обсязі; стягнуто з Державного підприємства “Ізмаїльський морський торговельний порт” на користь Приватного підприємства “Юта Ізмаїл” грошові кошти у сумі 1 370 (одна тисяча триста сімдесят) доларів США 90 центів, 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн – витрат по сплаті судового збору та 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн - витрат, пов`язаних із перекладом документів у справі.
Отже, предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача грошових коштів у сумі 1 370,90 дол. США.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, 
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Верховний Суд України у постанові від 21.12.2016 у справі №905/2187/13 дійшов висновку, що закінчення строку дії договору не припиняє невиконаного зобов`язання між сторонами. Близька за змістом правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/9167/19.
У постанові від 09.04.2020 у справі №910/4962/18 Верховний Суд вказав, що поряд з належним виконанням законодавство передбачає й інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. 
Отже, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору (аналогічну правову позицію викладено також у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/123/17 та від 04.05.2018 року у справі №927/333/17, від 19.03.2019 у справі №916/626/18.).
Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до частини 7 статті 180 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Як вбачається з матеріалів справи, між Сторонами по справі існували правовідносини на підставі Договору №52 КВ-П від 14.12.2018, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Вказаний договір припинив свою дію з 01.01.2020, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів його пролонгації після закінчення його строку дії, погодженого Сторонами у пункті 8.1 Договору.
Судовою колегією встановлено, що Позивач, звертаючись з відповідними позовом, посилався на те, що у нього існує переплата за ненадані Відповідачем послуги на суму 1370,90 дол. США, яка була внесена за домовленістю сторін в оплату майбутніх послуг за Договором №52 КВ-П від 14.12.2018.
При цьому, судова колегія зазначає, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, а також не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилось невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 116, 117 Кодексу торговельного мореплавства у морському порту або поза його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов`язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства. Морський агент виконує формальності та дії, пов`язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з адміністрацією морського порту і службою капітана морського порту, власником морського терміналу, підприємствами, установами, організаціями, що надають спеціалізовані послуги, портовими операторами, місцевими органами виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов`язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні.
Положеннями глави 63 Цивільного кодексу України, якою врегульовано договірні відносини із надання послуг, не врегульовано особливостей повернення виконавцем, в даному випадку ДП “Ізмаїльський морський торговельний порт”, грошових коштів, сплачених замовником, у разі ненадання послуг за договором, а також правового механізму повернення сплачених коштів замовником, а тому судова колегія зазначає наступне.
За змістом ст.8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
Варто зауважити, що, в даному випадку, подібними за змістом правовідносинами, є правовідносини, якими врегульовано підстави для повернення суми попередньої оплати за договором купівлі-продажу відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Так, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Правова позиція щодо правомірності застосування при вирішенні даного спору аналогії закону відповідає наведеним у постанові Верховного Суду від 26.03.2018 по справі №910/1030/17 висновкам, відповідно до яких суд касаційної інстанції погодився із позицією суду першої інстанції щодо правомірності застосування аналогії закону (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України) при вирішенні спору щодо стягнення грошових коштів за ненадані відповідачем послуги. При цьому, Верховним Судом було зауважено, що у випадку ненадання послуги до договором замовник має право вимагати або повернення передоплати за ненадану послугу або надання оплаченої послуги.
Як зазначає у своїй скарзі Апелянт, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про волевиявлення Позивача укладення Договору новації у розумінні ст. 604 Цивільного кодексу України, а акт звірки не містить обов`язкових умов договору новації передбачених ст. 604 Цивільного кодексу України. Позивачем не надані докази, що договір є двостороннім, досягнення умови про визнання зобов`язання за Договором 52 КВ-П; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі 52 КВ-П; докази що підтверджують згоду сторін про заміну одного зобов`язання іншим, а відтак відсутні підстави вважати укладання новації взагалі.
Судова колегія відхиляє такі доводи Скаржника та зазначає наступне.
За положеннями процесуального законодавства належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості, є первинні документи.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"(в редакції, чинній на момент поставки товару) передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Водночас, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 08.05.2018 у справі №910/16725/17, від 17.10.2018 у справі №905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі №916/1727/17.
Як встановлено судовою колегією раніше, на виконання договору №268 від 01.11.2006 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №43-/П.О. від 11.09.2007 на суму 1 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений Позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №109 від 20.09.2007. Погашення вказаного авансу послугами відбулось Відповідачем на суму 995,02 дол. США, а саме згідно виставлених портом рахунків на надані послуги №768/08 від 19.09.2007 на суму 480,92 дол. США та №940/08 від 16.11.2007 на суму 50,40 дол. США згідно договору №268 від 01.11.2006 та №1937/06 від 30.11.2013 на суму 123,65 дол. США та №108/31 віж 16.12.2013 на суму 340,06 дол. США згідно іншого договору №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП “Юта Ізмаїл” від 28.01.2015 вих.№13. Залишок невикористаного авансу склав 4,97 дол. США.
Крім того, на виконання договору №268 від 01.11.2006 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №51-/П.О. від 19.11.2007 на суму 1000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений Позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №158 від 06.12.2007. Доказів погашення вказаного авансу послугами матеріали справи не містять.
На виконання договору №12 від 01.01.2011 Відповідачем було виставлено Позивачу проформу дисбурсментського рахунку №144-/П.О. від 11.01.2011 на суму 3 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №127 від 14.02.2011. Погашення вказаного авансу послугами відбулось відповідачем на суму 2634,07 дол. США згідно рахунку №1839/06, виставленого за іншим договором №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП “Юта Ізмаїл” від 26.11.2013 вих.№120. Залишок авансу – 365,93 дол. США.
З огляду на наведене, залишок невикористаного послугами авансу Позивача після відповідних розрахунків склав 1 370,90 дол. США.
При цьому, між Позивачем та Відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2019, згідно з яким Відповідачем визнано наявність заборгованості перед Позивачем на загальну суму коштів у розмірі 1 370,90 дол. США та погоджено, що вказана заборгованість рахується саме за Договором №52 КВ-П від 14.12.2018.
З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з вірними висновками суду першої інстанції, що підписавши акт звірки взаєморозрахунків (без зауважень) Відповідач погодився з даними, внесеними до нього та підтвердив існування вказаної заборгованості у розмірі 1 370,90 дол. США за договором №52 КВ-П від 14.12.2018.
Судова колегія звертає увагу, що доказів повернення Відповідачем невикористаних послугами коштів у сумі 1370,90 дол. США, повернення яких має право вимагати Позивач, матеріали справи не містять. 
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржником не доведено того факту, що судом для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані недопустимі докази у справі. 
У силу зазначеної норми процесуального права наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, аніж протилежний.
Посилання Відповідача щодо не доведення Позивачем підстав виникнення існування вказаної заборгованості за ненадані ним послуги судовою колегією відхиляються, оскільки, жодного протилежного доказу в обґрунтування власної правової позиції з цього питання Державним підприємством “Ізмаїльський морський торговельний порт”, зокрема, доказів того, що на цю суму ним було надано послуги Позивачу, Апелянтом не надано.
При цьому, заперечуючи факт новації, Відповідач не надав жодних доказів іншого походження цієї суми та не підтвердив надання послуг на відповідну суму. Після припинення чинності Договору №52 КВ-П з 01.01.2020 сплачені авансом кошти є безпідставно набутими, а тому підлягають поверненню Позивачу.
Судова колегія також зазначає, що згідно із частиною другою статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами другою, третю статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
З огляду на наведене, а також те, що сума переплати була сплачена Позивачем саме у доларах США, повернення невикористаної передплати за Договором №52 КВ-П від 14.12.2018 повинно також здійснюватися у цій валюті. 
При цьому, судова колегія відхиляє доводи Апелянта стосовно необхідності застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1 370,90 дол. США, з огляду на наступне.
ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Звідси сама природа позовної давності полягає в тому, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на захист свого порушеного цивільного права саме судом.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 Цивільного кодексу України ).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.
При цьому згідно з частинами першою, третьою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Слід зазначити, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій; листування сторін тощо.
Разом з тим, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. 
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набув чинності 02.04.2020.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Таким чином, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Станом на дату розгляду цієї справи правовий режим воєнного стану в Україні не скасований.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ)розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
З огляду на наведене, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
При цьому, на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" п.19 розділу було виключено і відповідний закон набрав чинності 04.09.2025.
Оскільки акт звірки взаємних розрахунків, яким Відповідач визнав борг, був підписаний станом на 31.12.2019, а тому саме з 01.01.2020 почався перебіг строку давності для звернення Позивача з відповідними позовними вимогами. При цьому, оскільки станом на 02.04.2020 позовна давність щодо заявлених Приватним підприємством “Юта Ізмаїл” грошових вимог не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим до 04.09.2025, а тому доводи Скаржника щодо пропуску Позивачем строку позовної давності судовою колегією відхиляються, як необґрунтовані.
Отже, перебіг позовної давності, який почався у 2020 році щодо повернення коштів за Договором №52 КВ-П, на сьогоднішній день не сплинув.
При цьому, судова колегія звертає увагу, що згідно акту звірки Сторін станом на 31.12.2019 Порт включив в кредитове сальдо саме по Договору №52 КВ-П від 14.12.2018, а не по будь-яким іншим Договорам. Договір №52 КВ-П припинив свою дію з 01.01.2020, додаткових угод про продовження його дії сторони не укладали, а тому необґрунтованим є твердження Апелянта, що перебіг позовної давності щодо звернення з позовному у даній справі розпочався з 01.01.2009.
Відповідно до ч.3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За приписами ч.1 ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування “вірогідність доказів”, на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі “Дж. К. та Інші проти Швеції” (“J.K. AND OTHERS v. SWEDEN”) ЄСПЛ наголошує, що “у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування “поза розумним сумнівом (“beyond reasonable doubt”). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей”. … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не встановлено.
Доводи скаржника не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Твердження Апелянта про порушення місцевим господарським судом норм права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 по справі №916/4453/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" - без задоволення.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 по справі №916/4453/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 по справі №916/4453/25 - залишити без змін.
Матеріали справи №916/4453/25 повернути до Господарського суду Одеської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Н.С. Богацька 

А.І. Ярош