Справа №766/18080/25
н/п 1-кп/766/2936/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2026
Херсонський міський суд Херсонської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
?прокурора ОСОБА_3 ,
?обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції, Миколаївський СІЗО),
?захисника – адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції, власні засоби зв`язку),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025080200000396 від 11.03.2025 року за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дзензелівка, Маньківського району Черкаської області, громадянина України, неодруженого, з базовою середньою освітою, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуваючого, утриманців не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
військовослужбовця військової служби за мобілізацією, на час вчинення кримінального правопорушення обіймав посаду заступника командира бойової машини навідника оператора 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «сержант»,
засудженого вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.11.2023 року за частиною п`ятою ст. 407 КК України до покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 15 (п`ятнадцять) відсотків із суми грошового забезпечення, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою ст. 407 Кримінального кодексу України (далі – КК України),
безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті ухвалив вирок про таке:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного Судом доведеним та статті КК України, що передбачають відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
1.1. Суд встановив, що ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді заступника командира бойової машини навідника оператора 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «сержант», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 2, 11, 16, 49, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, вибув 21.04.2024 року до військової частини НОМЕР_2 на лікування на підставі направлення військової частини НОМЕР_3 від 20.04.2024, однак до військової частини НОМЕР_2 та в подальшому до місця несення служби в район АДРЕСА_3 не прибув, та, як наслідок, ухилявся від військової служби понад три доби до 16.10.2025 року.
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною п`ятою ст. 407 КК України, формою об`єктивної сторони якого є нез`явлення вчасно на службу з лікувального закладу військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

ІІ. Позиції сторін кримінального провадження
2.1. Прокурор у судових дебатах вважав, що пред`явлене обвинувачення є доведеним. Вина обвинуваченого ОСОБА_4 також доведена, а його дії кваліфіковані правильно, а саме за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як нез`явлення вчасно на службу з лікувального закладу військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
2.2. У судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_4 під час його допиту усі обставини кримінального правопорушення підтверджено в повному обсязі, вину визнано. 
2.3. Прокурор також просив Суд при призначенні покарання ОСОБА_4 врахувати наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України. 
2.4. Прокурор просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з урахуванням статей 71 та 72 КК України, оскільки має місце невідбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області.
2.5. Обвинувачений вину і фактичні обставини кримінально правопорушення визнав. Під час допиту зазначив, що дійсно вибув із військової частини НОМЕР_1 у період часу, який зазначений в обвинувальному акті, на лікування за направленням. В направленні чіткого призначення не було, тому відправився проходити повторну ВЛК в цивільній поліклініці. З цього приводу зателефонував командиру роти, який сказав трохи погуляти, поки вирішиться його питання стосовно місця проходження ВЛК. Увесь час відсутності на службу намагався повернутися в цю частину чи якусь іншу, але не вийшло. Звертався до ТЦК і до поліції за місяць до того, як затримали. Працював офіційно на будівництві. Зрештою прийшов до Корабельного відділу поліції в м. Херсоні, хотів повернутися до військової частини, але його заарештували. Вину свою визнає повністю та розкаюється, хоче повернутися на військову службу.
В судових дебатах та під час останнього слова просив пом`якшити покарання, відносно того, що просив прокурор, призначити мінімальне покарання. 
2.6. Захисник під час дебатів зазначив, що сторона захисту вважає, що обвинувачений щиро розкаявся, сприяв досудовому розслідуванню та намагався повернутися до військової частини, але не зміг через її передислокацію. Його дії та матеріали справи свідчать про переважно позитивну характеристику особи. Водночас захист визнає наявність обтяжуючої обставини – повторності. З урахуванням пом`якшуючих обставин просить призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та застосувати статтю 69 КК України для пом`якшення покарання.

ІІІ. Докази, що досліджені Судом у судовому засіданні 
3.1. Визначаючи обсяг доказів, які мають досліджуватись під час судового розгляду цього кримінального провадження, Суд, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, яка полягала у застосуванні спрощеного порядку дослідження доказів, передбаченого частиною третьою ст. 349 КПК, із зазначених підстав ухвалив: 
визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, 
допитати обвинуваченого, 
дослідити матеріали, що характеризують обвинуваченого.
3.2. При цьому Суд зважає на висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 349 КПК, який полягає в тому, що повне визнання обвинуваченим вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду доказів за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК. (постанова ВС 02.02.2021року у справі №640/4713/19, провадження № 51-2155 км 20)
3.3. Суд, дотримуючись вищезазначених висновків Верховного Суду, у судовому засіданні роз`яснив обвинуваченому у доступній, чіткій та конкретизованій формі суть даної норми з метою однакового, правильного і точного розуміння ним її змісту та переконався у добровільності його позиції.
3.4. На переконання Суду, обвинувачений повністю розуміє суть обвинувачення, підтвердив обставини правопорушення, позиція обвинуваченого щодо визнання вини є добровільною.

Мотиви і висновки Суду
3.5. Обвинуваченому інкримінується діяння, формою об`єктивної сторони якого є нез`явлення вчасно на службу з лікувального закладу військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Суспільна небезпека цього діяння полягає в тому, що в умовах воєнного стану такі дії створюють пряму загрозу для виконання бойових завдань, можуть призвести до втрати позицій, зриву операцій і, головне – становлять ризик для життя та здоров`я інших військовослужбовців. Це діяння несе за собою не лише правові наслідки, а й підриває бойову готовність підрозділу, дисципліну та довіру між військовослужбовцями.
Під час допиту обвинуваченого в судовому засіданні останній пояснив, що 21.04.2024 року покинув військову частину, в якій проходив службу на підставі виданого йому направлення для проходження військово-лікарської комісії у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, а саме через вади зору. Відповідно до наданої медичної характеристики військової частини НОМЕР_3 обвинуваченому було надано направлення на огляд, консультацію та планову госпіталізацію до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з діагнозом «увеїт правого ока».
Також зі слів обвинуваченого Суд встановив, що останній мав намір повернутися до військової частини, де раніше проходив службу і за цих обставин був затриманий поліцією 16.10.2025 року. Тобто за загальним розрахунком обвинувачений був відсутній на службі 1 рік 05 місяців 25 днів.
Суд не сприймає як обставину, що знижує суспільну небезпеку діяння, аргументи сторони захисту про те, що обвинувачений самостійно звернувся до органів поліції з метою повернення на військову службу, оскільки склад злочину, передбачений ст. 407 КК України, передбачає відповідальність за вчинення умисних дій тимчасового характеру, тобто метою неповернення (нез`явлення) вчасно на службу військовослужбовцем є тимчасове ухилення від виконання обов`язків військової служби. Отже, в іншому випадку, за відсутністю об`єктивної ознаки тимчасовості протиправних дій обвинуваченого, інкримінований склад злочину мав би іншу кваліфікацію. 
Суд також звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, інкриміноване обвинуваченому, є, по суті, триваючим злочином, оскільки вчинене злочинне діяння у вигляді невиконання обов`язків військової служби без поважних причин безперервно тривало протягом певного часу, а саме майже півтора року. Тобто обвинувачений, вчинивши протиправну бездіяльність і не з`явившись протягом визначеного законом часу до військової частини куди його було направлено для проходження консультації, госпіталізації тощо або не повернувшись до військової частини, де проходив військову службу, протягом цього часу перебував у так званому «злочинному стані», наслідком якого є підрив бойової готовності підрозділу, де обвинувачений проходив військову службу, та інші негативні фактори, на які Суд вказав вище, надаючи кримінально-правову характеристику інкримінованому діянню.
Крім того, Суд зважає на обставини кримінального правопорушення, за яке обвинуваченого було засуджено вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.11.2023 року і констатує, що вони схожі на обставини кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому в кримінальному провадженні, що розглядається, оскільки обвинувачений не з`явився після проходження амбулаторного лікування до місця служби з 21.12.2022 до 31.03.2023 року, тобто 3 місяці і десять днів. 
Оскільки обвинувачений вчинив новий умисний злочин під час відбування покарання за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.11.2023 року, то Суд вважає, що в даному випадку має рецидив злочинів, що відповідно до пункту 1 частини першої ст. 67 КК України є обтяжуючою обставиною.
У зв`язку з викладеним, Суд не сприймає аргументи сторони захисту про щире каяття обвинуваченого та сприяння розкриттю злочину і вважає за доцільне звернутися у цьому контексті на послідовну практику Верховного Суду, що узагальнено викладена у постанові колегії суддів Третьої судової палати ККС від 21.11.2021 року у справі №199/6365/19 (провадження № 51-3198км21).
Зокрема Верховний Суд зазначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття – це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Щире каяття – це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Під час допиту обвинуваченого у Суду не виникло підстав для визначення поведінки обвинуваченого як такої, що останній щиро розкаявся і щиро сприяв розкриттю злочину.
3.6. Розглянувши справу в межах пред`явленого обвинувачення, проаналізувавши показання обвинуваченого з приводу інкримінованого йому діяння, оцінивши докази відповідно до ст. 94 КПК України, дійшов висновку, що:
обставини інкримінованого кримінального правопорушення, підтверджуються обвинуваченим в повному обсязі, 
кваліфікація інкримінованого обвинуваченому діяння за частиною п`ятою ст. 407 КК України відповідає встановленим обставинам кримінального правопорушення, 
винуватість обвинуваченого у скоєному кримінальному правопорушенні доведена у повному обсязі. 

ІV. Призначення покарання
4.1. Санкцією частини п`ятою ст. 407 КК України за вчинене кримінальне правопорушення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. 
4.2. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до статті 66 КК України не встановлено.
4.3. Суд встановив, що обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до статті 67 КК України є рецидив злочинів.
4.4. Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, Суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та при цьому враховує:
- ступень тяжкості правопорушення – згідно із статтею 12 КК України інкриміновані діяння відносяться до тяжкого злочину;
- особу винного – його вік, неодружений, утриманців не має на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, по службі характеризується негативно;
- наявність обставини, яка обтяжує покарання та відсутність обставин, які пом`якшують таке.
Також Суд враховує повторне вчинення обвинуваченим умисного злочину аналогічного складу під час відбуття основного покарання за попередній злочин.
4.5. Також Суд бере до уваги загальну мету покарання, як заходу примусу, що застосовується від імені держави, яка полягає в тому, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України). Оптимальним орієнтиром ефективності застосування покарання є визначення його в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання – виправлення засудженого.
4.6. Суд вважає, що кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання чи інша міра кримінально-правового впливу, застосована до особи правопорушника, повинні відповідати тяжкості злочину, доведеним обставинам вчинення злочину і особливостям особистості правопорушника.
4.7. Суд також вважає, що підстави застосування положень статей 69, 69-1 КК України при призначенні покарання – відсутні.
4.8. У зв`язку із викладеним, Суд вважає за доцільне призначити покарання за частиною п`ятою ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
4.9. Суд вважає, що наведені аргументи в своїй сукупності і прийняте судове рішення щодо покарання обвинуваченого відповідають справедливому співвідношенню між вчиненим діянням та заходами покарання, які застосовуються до винного, що зумовлені метою кримінального покарання і є необхідними і не надмірними.
4.10. Суд, керуючись ст. 65 КК України вважає, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобіганню скоєнню ним нових злочинів.
4.11. Підстав для обрання більш м`яких або тяжких покарань до обвинуваченого за вчинене кримінальне правопорушення Суд не знаходить.
4.12. Водночас, у зв`язку з наведеними обставинами, Суд дійшов висновку, що при призначенні остаточного покарання має бути застосована ст. 71 КК України, оскільки для її застосування має місце наявність відповідних умов, а саме: наявність невідбутого покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.11.2023 року, станом на дату виявлення кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, тобто станом на 11.03.2025 та на дату ухвалення цього вироку.
Отже, приписами частини першої ст. 71 КК передбачено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
4.13. Відповідно до підпункту в) пункту 1 частини першої ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають три дні службового обмеження для військовослужбовців або три дні виправних робіт.
4.14. Таким чином, виходячи з наведеного, Суд вважає за доцільне, відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

V. Запобіжні заходи
5.1. Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 374 КПК України суд при ухваленні вироку серед іншого приймає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
5.2. Суд вважає за доцільне запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 17.10.2025 року, стосовно ОСОБА_4 залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки ризики, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України і встановлені слідчим суддею не зменшилися.

VІ. Вирішення питань, пов`язаних з арештом
6.1. Згідно з частиною четвертою статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
6.2. Проте, матеріали кримінального провадження не містять доказів про накладення арешту на майно, а тому підстав для його скасування Суд не вбачає.

VІІ. Вирішення питань, пов`язаних з процесуальними витратами
7.1. Відповідно до вимог пункту 13 частини першої статті 368 та частини четвертої статті 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат. На підставі частини 2 статті 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
7.2. Проте, матеріали кримінального провадження не містять доказів про понесені процесуальні витрати, а тому підстав для їх стягнення Суд не вбачає.

VІІІ. Вирішення питань щодо долі речових доказів
8.1. Згідно з частиною дев`ятою статті 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Враховуючи положення статті 100 КПК України та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби Безпеки України, Верховного суду України, Державної судової адміністрації України, Суд вирішує залишити в матеріалах кримінального провадження документи, надані сторонами.

ІХ. Вирішення цивільного позову 
9.1. Доказів подачі цивільного позову матеріали кримінального провадження не містять.

З цих підстав,
керуючись статтями 368, 370-371, 373-374, 376, 392-395, 532 Кримінального процесуального кодексу України, Суд,
У Х В А Л И В :
1. ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
2.  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі частини першої ст. 71, підпункту в) пункту 1 частини першої ст. 72 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.11.2023, за сукупністю вироків визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.
3. Початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.
4. На підставі частини п`ятої ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 16 жовтня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
5. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого до набрання вироком законної сили залишити без змін.
6. Відповідно до ст. 100 КПК України документи, що надані сторонами, залишити в матеріалах кримінального провадження.
7. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
8. Прокурор, обвинувачений, захисник мають право на апеляційне оскарження цього вироку шляхом подання апеляційних скарг до Херсонського апеляційного суду через Херсонський міський суд Херсонської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
9. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, захиснику, прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя	ОСОБА_1