Справа № 560/14618/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

05 травня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради (далі – відповідач), у якому просить: визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи громадянину ОСОБА_1 ; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради видати довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи громадянину ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 25.08.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з огляду на таке. 
Позивач вважає протиправною відмову відповідача у видачі йому довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
На обґрунтування позову зазначає, що має правові підстави для взяття на облік як внутрішньо переміщена особа, оскільки його попереднє місце проживання пов`язане з м. Покровськ Донецької області - територією, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України.
Посилається на те, що був зареєстрований та проживав у м. Покровськ Донецької області, навчався і працював на території Донецької області, а в подальшому проходив військову службу.
Стверджує, що факт попередньої реєстрації позивача у м. Покровськ Донецької області до 25.03.2020 підтверджується, зокрема, відповіддю УСЗН Покровської міської ради та довідкою Покровської міської військової адміністрації.
Також посилається на фрагменти домової книги, документи про здобуття освіти у навчальних закладах Донецької області, відомості Пенсійного фонду України про трудову діяльність, військово-обліковий документ, довідку Служби безпеки України та довідку ДП «Український національний центр розбудови миру», які, на його думку, підтверджують його зв`язок із відповідною територією, проходження військової служби, перебування у полоні та звільнення з полону 30.12.2024.
Окремо позивач зазначає, що перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України з 21.03.2022 до 30.12.2024, а після звільнення з полону був звільнений у запас та направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На думку позивача, відповідач формально оцінив подані документи, не врахував його статус військовослужбовця, факт перебування у полоні, обставини звільнення з полону, попередню реєстрацію у м. Покровськ та фактичний зв`язок із територією, з якої здійснюється внутрішнє переміщення.
Згідно із відзивом на позов, відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні.
Зазначає, що позивач не підтвердив факту проживання у м. Покровськ Донецької області саме на момент виникнення обставин, які спричинили внутрішнє переміщення.
Посилається на те, що згідно з інформацією УСЗН Покровської міської ради та довідкою Покровської міської військової адміністрації №42 від 28.01.2025 ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак знятий з реєстраційного обліку 25.03.2020.
На думку відповідача, надані позивачем документи не доводять факту його проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на момент виникнення обставин, визначених статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Як правову підставу відмови відповідач зазначив пункти 4, 5 частини десятої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
02.06.2025 позивач - ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради із заявою про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи та видачу відповідної довідки.
У заяві від 02.06.2025, зареєстрованій за №514, позивач зазначив, зокрема, адресу попередньої реєстрації у м. Покровськ Донецької області, адресу фактичного проживання у АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , дату народження ІНФОРМАЦІЯ_2 та соціальний статус - учасник бойових дій.
До заяви від 02.06.2025 були додані копія паспорта громадянина України у формі ID-картки, картка платника податків, витяг з реєстру територіальної громади та ордер на жилу площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
Листом від 06.06.2025 №3583 Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради повідомило позивача про відмову у видачі довідки внутрішньо переміщеної особи (далі – ВПО). 
Зі змісту цього листа вбачається, що підставами відмови відповідач визначив відсутність у позивача відмітки про реєстрацію місця проживання на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та те, що надані документи, на думку відповідача, не підтверджують факту проживання позивача на такій території.
16.06.2025 відповідач оформив розпорядження №3587 про відмову ОСОБА_1 в оформленні та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
У цьому розпорядженні відповідач зазначив, що відмова ґрунтується на пунктах 4, 5 частини десятої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»: у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на відповідній території, а докази, подані для підтвердження факту проживання, не доводять такого факту. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримував інформацію від УСЗН Покровської міської ради Донецької області. 
У листі від 02.06.2025 №01-04/0639 зазначено, що згідно з довідкою Покровської міської військової адміністрації №42 від 28.01.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та знятий з реєстраційного обліку 25.03.2020.
Суд враховує, що у різних документах адреса попереднього місця проживання позивача зазначена як АДРЕСА_3 , та як АДРЕСА_1 .
Водночас відповідач не заперечує, що інформація Покровської міської ради / Покровської міської військової адміністрації стосується саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому зазначена розбіжність у назві вулиці сама по собі не спростовує факту попередньої реєстрації позивача у м. Покровськ.
01.07.2025 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки ВПО, зареєстрованою за №663. 
У заяві зазначено адресу попередньої реєстрації у м. Покровськ Донецької області, адресу проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , дату народження ІНФОРМАЦІЯ_2 та соціальний статус - учасник бойових дій.
До повторної заяви позивач додав, зокрема, фрагменти домової книги, витяг з реєстру територіальної громади №2025/007866504 від 13.06.2025, яким підтверджено реєстрацію позивача з 13.06.2025 за адресою: АДРЕСА_2 , а також лист військової частини НОМЕР_2 від 19.06.2025 №6288/ош.
У листі військової частини НОМЕР_2 від 19.06.2025 №6288/ош зазначено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №111 від 21.04.2025 ОСОБА_1 звільнено в запас у зв`язку зі звільненням з полону, виключено зі списків особового складу частини та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік. 
У цьому ж листі зазначено, що за період служби позивач постійним чи службовим житлом не забезпечувався.
Листом від 03.07.2025 №4246 відповідач повторно відмовив позивачу у видачі довідки ВПО. 
Підстави відмови залишилися тими самими: відсутність відмітки про реєстрацію місця проживання на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та недостатність наданих доказів для підтвердження факту проживання на такій території.
З матеріалів справи також убачається, що позивач здобував освіту у навчальних закладах Донецької області. 
Довідкою Початкової школи №4 Покровської міської ради Донецької області від 27.01.2025 №01-45/24 підтверджено, що ОСОБА_1 здобував освіту з 2004 до 2013 року у загальноосвітній школі І–ІІІ ступенів №4 м. Красноармійська Донецької області, правонаступником якої є Початкова школа №4 Покровської міської ради Донецької області.
Крім того, матеріали справи містять диплом кваліфікованого робітника, який підтверджує закінчення позивачем у 2016 році Державного навчального закладу «Димитровський професійний гірничий ліцей».
Відомості Пенсійного фонду України про трудову діяльність позивача підтверджують, що він працював у ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика “Мирноградська”», виконував роботи за цивільно-правовими договорами з ПрАТ «КДЗ», був прийнятий на роботу до ПрАТ «Шахтоуправління “Покровське”», а надалі проходив військову службу у військових частинах НОМЕР_3 , НОМЕР_4 та НОМЕР_2 .
Військово-обліковий документ підтверджує, що ОСОБА_1 має військове звання матроса, проходив військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_2 , та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Довідкою Служби безпеки України від 06.01.2025 №34/с-151д підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матрос, перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України з 21.03.2022 до 30.12.2024.
Довідкою ДП «Український національний центр розбудови миру» від 07.01.2025 №09-07/492 підтверджено, що ОСОБА_1 , матрос військової частини НОМЕР_2 , перебував у полоні / під владою держави-агресора та був звільнений 30.12.2024.
Отже, суд встановив, що під час розгляду заяв позивача відповідач мав у своєму розпорядженні документи, які підтверджували попередню реєстрацію позивача у м. Покровськ Донецької області, його фактичне проживання у м. Хмельницькому, проходження військової служби, звільнення з полону, звільнення в запас та незабезпечення постійним чи службовим житлом.
Інші документи, наявні у матеріалах справи, зокрема документи про освіту та трудову діяльність, суд оцінює як докази, що підтверджують загальний зв`язок позивача з територією Донецької області, однак не підміняє ними мотиви, які відповідач мав оцінити під час прийняття спірних відмов.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі – Закон №1706-VII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 цього Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Частина друга статті 1 Закону №1706-VII визначає, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 4 Закону №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Частина друга статті 4 цього Закону передбачає, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Абзац третій частини сьомої статті 4 Закону №1706-VII встановлює, що у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності (за наявності), документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини десятої статті 4 Закону №1706-VII заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з обґрунтуванням такого рішення, якщо: у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені частиною сьомою цієї статті; докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці. 
Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (далі – Порядок № 509 у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин). 
Пункт 1 Порядку №509 визначає, що цей Порядок регулює механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка).
Довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
На отримання довідки не мають права особи, які перемістилися в межах тимчасово окупованих російською федерацією територій, щодо яких не визначено дати завершення тимчасової окупації російською федерацією, перелік яких затверджений Мінрозвитку.
Абзац дванадцятий пункту 2 Порядку №509 встановлює, що на отримання довідки мають право військовослужбовці з урахуванням вимог пункту 4 цього Порядку (крім військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу), які проходили/проходять військову службу та мали зареєстроване/задеклароване місце проживання на території, на якій ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованій російською федерацією території, що включені до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінрозвитку, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації російською федерацією, або які фактично проживали на зазначених територіях, або в яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання) житлове приміщення.
Постанова Кабінету Міністрів України від 04.04.2025 №376 «Про внесення змін до порядків, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 і від 22 вересня 2016 р. № 646», якою внесено зміни до Порядку №509, набрала чинності з дня опублікування, крім окремих положень, що набрали чинності з 01.07.2025. 
Отже, на момент прийняття відповідачем відмов від 06.06.2025, 16.06.2025 та 03.07.2025 спеціальне регулювання щодо військовослужбовців уже підлягало застосуванню.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» затверджено Перелік територій, на яких ведуться або велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. 
Суд враховує, що м. Покровськ Донецької області / Покровська міська територіальна громада належить до територій, щодо яких застосовується правовий режим територій, на яких ведуться або велися бойові дії, відповідно до Переліку, чинного на час прийняття спірних відмов.
Як зазначено вище, адміністративний суд перевіряє правомірність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень ретроспективно - з огляду на ті обставини, які існували на момент прийняття оспорюваного рішення, та на ті мотиви, які суб`єкт владних повноважень поклав в основу такого рішення.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування закону у часі та оцінки законності рішення суб`єкта владних повноважень за правовим регулюванням, чинним на момент його прийняття, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.07.2024 у справі №120/13533/23 та від 23.07.2024 у справі №280/3308/23.
Суд також враховує висновки Верховного Суду щодо вимог до обґрунтованості та вмотивованості індивідуального акта. 
У постанові від 11.09.2023 у справі №420/14943/21 Верховний Суд виходив із того, що неналежна вмотивованість та необґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень за відповідних обставин може бути підставою для визнання такого рішення протиправним.
Щодо способу захисту суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.05.2019 у справі №821/925/18, відповідно до якої суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для цього виконані всі визначені законом умови і прийняття такого рішення не передбачає дискреції суб`єкта владних повноважень. 
Аналогічний підхід наведений у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №815/2326/18.
Так, предметом спору у цій справі є правомірність дій Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Суд перевіряє правомірність дій відповідача ретроспективно, тобто виходить із тих обставин, які існували на момент прийняття відповідачем відмов від 06.06.2025, 16.06.2025 та 03.07.2025, а також із тих мотивів, які відповідач навів у відповідних листах та розпорядженні.
Зі змісту відмов відповідача вбачається, що вони ґрунтувалися на двох мотивах: у позивача відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення; надані позивачем докази, на думку відповідача, не доводять факту проживання на відповідній території.
Суд погоджується, що відсутність актуальної відмітки про реєстрацію місця проживання на відповідній території може бути юридично значущою обставиною для вирішення питання про видачу довідки ВПО. 
Водночас така відсутність сама по собі не є безумовною підставою для відмови.
Абзац третій частини сьомої статті 4 Закону №1706-VII прямо передбачає можливість подання заявником інших доказів, які підтверджують факт проживання на території, з якої здійснюється внутрішнє переміщення. 
Суд вказує на те, що закон не встановлює вичерпного переліку таких доказів і прямо називає серед них, зокрема, військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудову книжку, документи про освіту та інші документи.
Отже, за відсутності актуальної відмітки про реєстрацію місця проживання відповідач був зобов`язаний не формально констатувати цю обставину, а оцінити всю сукупність документів, поданих позивачем і наявних у відповідача на час прийняття відповідних відмов.
Так, суд встановив, що відповідач мав інформацію про попередню реєстрацію позивача у м. Покровськ Донецької області до 25.03.2020. 
Ця обставина визнається і самим відповідачем, оскільки саме на інформацію УСЗН Покровської міської ради та довідку Покровської міської військової адміністрації відповідач посилається у відзиві.
Водночас, відповідач фактично надав цій обставині односторонню оцінку: він врахував лише дату зняття позивача з реєстраційного обліку — 25.03.2020, але не врахував, що попередня реєстрація у м. Покровськ у сукупності з іншими доказами могла мати значення для встановлення зв`язку позивача з відповідною територією.
Суд також встановив, що матеріали справи містять документи про навчання позивача у АДРЕСА_4 , професійно-технічну освіту, трудову діяльність на підприємствах Донецької області, проходження військової служби, перебування у полоні та звільнення з полону.
Суд погоджується, що окремо взяті документи про навчання у 2004–2016 роках або трудову діяльність у 2016–2017 роках не доводять автоматично факту проживання позивача у м. Покровськ на момент виникнення обставин, зазначених у статті 1 Закону №1706-VII. 
Однак ці документи не можуть бути відкинуті без оцінки, оскільки частина сьома статті 4 Закону №1706-VII прямо передбачає можливість підтвердження відповідних обставин документами про освіту, трудову діяльність та військову службу.
Наявні у справі документи про освіту підтверджують тривалий зв`язок позивача з територією Донецької області. 
У той же час, суд враховує їх у межах підтвердження загального контексту справи та не підміняє ними ті документи, які були предметом оцінки відповідача під час розгляду заяв позивача.
Особливе значення у цій справі має статус позивача як військовослужбовця.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_2 , мав військове звання матроса, перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України з 21.03.2022 до 30.12.2024, був звільнений з полону 30.12.2024 та звільнений у запас 21.04.2025.
Суд вказує на те, що на момент прийняття відповідачем оспорюваних відмов уже діяли зміни до Порядку №509, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2025 №376, які передбачили спеціальне регулювання щодо військовослужбовців. 
Відповідач повинен був перевірити застосовність цієї норми до позивача, оскільки позивач є особою, яка проходила військову службу, перебувала у полоні, була звільнена в запас і не була забезпечена постійним чи службовим житлом під час служби.
Однак зі змісту листів від 06.06.2025 №3583, від 03.07.2025 №4246 та розпорядження від 16.06.2025 №3587 не вбачається, що відповідач надав будь-яку правову оцінку спеціальним положенням пункту 2 Порядку №509 щодо військовослужбовців. 
Не вбачається також, що відповідач оцінив обставини перебування позивача у полоні, його звільнення з полону, звільнення в запас та незабезпечення постійним чи службовим житлом.
Суд вважає, що такий підхід відповідача є формальним і не відповідає критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відповідно до частини другої статті 77 КАС України зобов`язаний довести правомірність своїх дій. 
У цій справі відповідач не довів, що під час прийняття відмов належним чином оцінив усі подані позивачем документи, застосував спеціальне регулювання щодо військовослужбовців та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у позивача права на отримання довідки ВПО.
Суд також враховує, що відповідач у своїх відмовах посилався на пункти 4, 5 частини десятої статті 4 Закону №1706-VII, однак застосування цих норм можливе лише після належної оцінки доказів, поданих заявником. 
Сам факт незгоди відповідача з достатністю доказів не звільняє його від обов`язку мотивувати, чому саме кожен із поданих документів або їх сукупність не підтверджує відповідних обставин.
Зі змісту оспорюваних відмов вбачається, що відповідач обмежився загальним твердженням про недостатність доказів, не навівши переконливої оцінки документів про попередню реєстрацію, військову службу, перебування у полоні, звільнення з полону, звільнення в запас та незабезпечення житлом.
Суд встановив, що позивач є військовослужбовцем, який проходив військову службу, мав попередню реєстрацію у м. Покровськ Донецької області, після звільнення з полону та звільнення в запас фактично проживає у м. Хмельницькому, а під час проходження військової служби постійним чи службовим житлом не забезпечувався. 
З урахуванням спеціального регулювання пункту 2 Порядку №509 щодо військовослужбовців ці обставини є достатніми для висновку про наявність у позивача права на отримання довідки ВПО.
Відповідач не навів і не довів наявності інших передбачених законом підстав для відмови у видачі довідки ВПО.
Тому суд доходить висновку, що дії Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є протиправними.
Щодо способу захисту, то суд виходить із таких міркувань. 
Позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі довідки ВПО та зобов`язати відповідача видати таку довідку.
Суд враховує, що відмова відповідача була оформлена листами та розпорядженням, однак позовні вимоги сформульовані саме як вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови і зобов`язання видати довідку.
З огляду на це належним способом захисту є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у видачі довідки ВПО та зобов`язання відповідача взяти позивача на облік як внутрішньо переміщену особу та видати йому довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.
При цьому, суд не вбачає підстав для обрання іншого способу захисту у вигляді зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача. 
Відповідач уже двічі розглянув заяви позивача та відмовив з мотивів, які суд визнав протиправними.
Матеріали справи містять достатні докази для висновку про наявність у позивача права на отримання довідки ВПО, а видача довідки за встановлених обставин не передбачає дискреційного вибору відповідача між кількома правомірними варіантами поведінки.
Видача довідки ВПО за встановлених судом обставин є наслідком виконання позивачем передбачених законом умов. 
Відповідач не має дискреції відмовити у видачі довідки з інших мотивів, які не були покладені в основу спірних відмов і не доведені у суді.
Такий спосіб захисту узгоджується з сталою правовою позицією Верховного Суду щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь особи у разі, якщо виконані всі умови для прийняття такого рішення і суб`єкт владних повноважень не має дискреції щодо іншого правомірного варіанту поведінки.
З огляду на викладене вище, відповідач не довів правомірності дій щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Оспорювана відмова не відповідає критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, оскільки відповідач не врахував усіх юридично значущих обставин, зокрема попередню реєстрацію позивача у м. Покровськ, статус позивача як військовослужбовця, факт перебування у полоні, звільнення з полону, звільнення в запас, незабезпечення постійним чи службовим житлом, а також спеціальні положення Порядку №509 щодо військовослужбовців.
За таких обставин і правових підстав, позов у цій справі підлягає задоволенню повністю.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.
Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради взяти на облік як внутрішньо переміщену особу ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та видати йому довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. 
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради (вул. Проскурівського Підпілля, 32,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 03198563) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений