ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 607/21326/24
провадження № 51-4895км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024211040001722, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК,

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Згідно з вироком суду 14 липня 2024 року приблизно о 12:40 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово під час словесного конфлікту із ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, маючи на меті позбавити останнього життя, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, цілеспрямовано і рішуче, кухонним ножем, який попередньо взяв в своїй квартирі, наніс ОСОБА_8 удар у ділянку передньої черевної стінки живота зліва та удар в ділянку грудної клітки зліва, які є життєво важливими органами, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Після чого очевидці кримінального правопорушення підбігли до ОСОБА_7 та вирвали ніж з його руки. 
Отже, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак воно не було закінчене з причин, які не залежали від його волі, оскільки вчасним наданням медичної допомоги, в результаті госпіталізації до медичного закладу, вдалось запобігти смерті потерпілого ОСОБА_8 .
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу засудженого, змінив вирок районного суду в частині призначеного покарання та пом`якшив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до 7 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить змінити судові рішення, перекваліфікувавши дії  ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 121 КК і призначити йому покарання в межах санкції вказаної частини статті, з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин та відсутності у засудженого прямого умислу на позбавлення життя потерпілого.
На думку захисника, судом неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 як вчинення закінченого замаху на умисне вбивство, оскільки наміру на заподіяння смерті потерпілому він не мав, при цьому засуджений сам припинив свої активні дії та віддав ніж особам, котрі намагались його зупинити. Тобто, ОСОБА_7 не намагався добити потерпілого, хоча мав реальну можливість.
Отже, суд дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_7 діяв з умислом, направленим на вбивство, оскільки такий висновок ґрунтується на припущеннях та суперечить зібраним у кримінальному провадженні доказам, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження. 
Крім цього захисник вважає призначене засудженому покарання надто суворим та вказує на наявність, на його думку, підстав для пом`якшення такого покарання. Також зазначає, що під час апеляційного перегляду вироку суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженого.
Отже, судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК і підлягають зміні. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційній скарзі вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судами нижчих інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Указаного висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків, потерпілого, частково самого засудженого та письмових доказів, зміст яких детально викладений у вироку.
Зокрема, потерпілий ОСОБА_8 у суді пояснив, що в день події під час спілкування зі знайомими, до них підійшов ОСОБА_7 і попросив його повторити декілька раз якісь слова, що він попередньо говорив, проте він відмовився і відійшов, щоб поспілкуватися по телефону. Далі ОСОБА_7 підійшов ззаду, лівою рукою взяв його за плече, розвернув і завдав правовою рукою удару ножем у живіт, а потім в груди, після чого хтось забрав у ОСОБА_7 ніж. Під час слідчого експерименту 28 серпня 2024 року потерпілий детально розповів та відобразив механізм спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Також пояснив, що конфлікт між ними виник саме з ініціативи ОСОБА_7 . 
Допитана у суді свідок ОСОБА_9 підтвердила, що коли вона розмовляла з потерпілим, до них підійшов ОСОБА_7 , маючи намір поспілкуватись, однак ОСОБА_8 відмовився, на що засуджений завдав потерпілому удар ножем в живіт зліва та удар в груди зліва. Тоді підбігли хлопці і припинили його дії, забрали ніж. Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , пояснили, що у ОСОБА_7 виникла суперечка з потерпілим, після чого він пішов додому, а коли повернувся, вони почули крик дівчини ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , та побачили, що хлопці забрали у ОСОБА_7 ніж, а потерпілий стояв і тримався за живіт, з якого текла кров. Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що саме ОСОБА_7 прийшов та розпочав конфлікт з потерпілим, після чого він пішов додому та, повернувшись, завдав удару ножем у живіт ОСОБА_8 , вона бачила як обвинувачений відштовхнув потерпілого, а потім витягнув ніж з живота. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, а саме: протокол огляду місця події від 14 липня 2024 року (в ході огляду виявлено ніж, на лезі якого наявні плями речовини бурого кольору); висновок експерта від 20 серпня 2024 року (на вилученому під час огляду місця події ножі знайдено кров, яка може походити від потерпілого ОСОБА_8 , а також піт, походження якого не виключається від ОСОБА_7 ); протокол прийняття заяви від 15 липня 2024 року про вчинене кримінальне правопорушення; протокол тимчасового доступу до речей та документів від 27 серпня 2024 року (вилучено медичну карту потерпілого); висновки експертів від 16, 26 липня 2024 року (встановлено групу крові потерпілого та засудженого); протокол зняття показань технічних приладів та технічних засобів від 15 липня 2024 року; протокол огляду відеозапису від 15 липня 2024 року (крім іншого, зафіксовано як невідомий чоловік лівою рукою утримує іншого невідомого чоловіка за праве плече, а правою рукою наносить удар останньому в ділянку живота, після чого чоловік згинається та вони відходять в сторону. Надалі чоловіки зникають з поля зору камери); протокол вилучення предметів та речей від 26 липня 2024 року ( ОСОБА_15 добровільно видав речі потерпілого на яких наявна речовина бурого кольору, футболка розрізана по площині вертикально); висновок експерта від 23 серпня 2024 року (на речах потерпілого ОСОБА_8 виявлено кров, яка належить останньому та не належить ОСОБА_7 ); виписку з медичної карти ( ОСОБА_7 14 липня 2024 року о 15:40 визначено діагноз: гостра алкогольна інтоксикація, неускладнена. Алкогольне сп`яніння, середня степінь); висновок експерта від 26 серпня 2024 року (на вилучених речах ОСОБА_7 слідів, подібних на кров не виявлено).
З дослідженого судом висновку від 27 вересня 2024 року № 640 вбачається, що у потерпілого було виявлено: проникаюче поранення передньої черевної стінки у лівій здухвинній ділянці з проникненням по ходу раневого каналу в черевну порожнину та пошкодженням кишківника (тонкої кишки, сигмоподібної кишки і її брижі) і крововиливом у м`які тканини заочеревинного простору зліва, що супроводжувалось масивною внутрішньочеревною кровотечею та проникаюче поранення м`яких тканин передньої поверхні грудей зліва, без пошкодження внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком лівобічного пневмотораксу (накопичення повітря в грудній порожнині), які утворились від колюче-ріжучої дії гострого (-их) предмета (-ів) та виникли незадовго до госпіталізації ОСОБА_8 у лікувальний заклад, не виключено у вказаний в постанові термін події, за ступенем тяжкості вони належать до тяжких, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. 
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_8 повністю доведена в ході судового розгляду, і його дії судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Версія сторони захисту про те, що ОСОБА_7 бажав спричинити потерпілому виключно тяжкі тілесні ушкодження, була перевірена та обґрунтовано спростована місцевим судом.
Крім того, в касаційній скарзі захисник зазначає, що судом не було встановлено мотив та мету вчинення злочину, а також не доведено наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому.
Колегія суддів вважає вказані твердження захисника безпідставними, оскільки вирок місцевого суду належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, у ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин. 
Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , завдаючи потерпілому удари ножем в область розташування життєво важливих органів, діяв з прямим умислом та маючи на меті позбавити ОСОБА_8 життя, а мотивом таких протиправних дій засудженого слугували особисті неприязні відносини, які виникли раптово під час словесного конфлікту з потерпілим. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого, доводи якої за своїм змістом є аналогічними доводам, викладеним в його касаційній скарзі (про відсутність умислу на позбавлення потерпілого життя та як наслідок неправильну кваліфікацію його дій, суворість призначеного покарання тощо), з дотриманням вимог статей 404, 405, КПК перевірив зазначені в ній вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав скаргу необґрунтованою.
При цьому, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що фактичні дані, які містяться в досліджених доказах, у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, отриманих у порядку, визначеному КПК, що були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції, яким суди дали належну оцінку та які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у їх достовірності. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу, сторона захисту не навела.
Доводи касаційної скарги не дають Суду підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій щодо фактичних обставин справи та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. 
Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд постановив ухвалу, у якій навів детальні мотиви прийнятого рішення і яка повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
На думку колегії суддів, суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. 
Доводи захисника про неправильну кваліфікацію судами діяння засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК через відсутність умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на таке.
Так, під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
При цьому, залежно від характеру передбачення суспільно небезпечних наслідків, виділяють умисел прямий і непрямий. Прямий умисел - це умисел, за якого особа передбачає конкретний характер суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а непрямий - за якого особа передбачає можливість настання альтернативних суспільно небезпечних наслідків. Дії винуватого кваліфікуються як замах лише за наявності прямого умислу.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату - конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо їх включено в мету його діяння і досягнення такої мети було би неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення. Цих позицій дотримується і судова практика.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час оцінки діянь засудженого (з`ясування змісту і спрямованості умислу) правильно врахував механізм, характер, спосіб завдання тілесних ушкоджень, а саме завдання ушкодження потерпілому шляхом нанесення раптового ножового поранення в область живота та повторного поранення ножем, в область грудної клітки (як пояснював ОСОБА_7 , він вважав, що перше тілесне ушкодження не спричинило шкоди, наніс повторно удар ножем, підійшов раптово, коли потерпілий не очікував цього та не міг запобігти вказаним діям, який перебував у товаристві знайомих осіб) та тяжкість тілесних ушкоджень (у вигляді проникаючого поранення м`яких тканин передньої поверхні грудей зліва, без пошкодження внутрішніх органів, що супроводжувалося розвитком лівобічного пневмотораксу (накопичення повітря в грудній порожнині) та проникаючого поранення передньої черевної стінки у лівій здухвинній ділянці з проникненням по ходу раневого каналу в черевну порожнину та пошкодженням кишківника (тонкої кишки, сигмоподібної кишки і її брижі) і крововиливом у м`які тканини за очеревинного простору зліва, що супроводжувалося масивною внутрішньочеревною кровотечею). 
Наведені обставини очевидно вказують на спрямованість дій ОСОБА_7 саме на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_8 , однак він, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення даного кримінального правопорушення до кінця, його не закінчив з причин, що не залежали від його волі, оскільки присутніми очевидцями було зупинено протиправні дії ОСОБА_7 , відібрано знаряддя злочину та вчасно викликано швидку медичну допомогу, повідомлено правоохоронні органи.
Врахував суд й поведінку ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення (провокація конфлікту, небажання його вичерпати словесно, прохання до потерпілого повторити сказане ним у ході суперечки, а отримавши відмову, через незначний проміжок часу повернення з кухонним ножем, нанесення раптових ножових поранень, двічі) та після його вчинення (за неможливості приховати об`єктивні факти через наявність значної кількості очевидців та обідню пору доби, бажання уникнути відповідальності шляхом невизнання винуватості). 
Виходячи з сукупності всіх обставин учиненого ОСОБА_7 діяння, враховуючи не тільки поведінку останнього до, під час і після вчинення кримінального правопорушення, але й його взаємовідносини з потерпілим, що передували події, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, спосіб учинення злочину (із застосуванням ножа), силу ударів, які є проникаючими, а також поведінку засудженого після нанесення ним потерпілому ножових поранень, зокрема те, що він не намагався надати йому допомогу, наведене, на думку Суду, підтверджує те, що ОСОБА_7 вчинив всі дії, які мав на меті вчинити з метою вбивства ОСОБА_8 , однак смерть останнього не настала незалежно від волі засудженого, оскільки потерпілому була своєчасно надана медична допомога.
Таким чином, досліджені судом фактичні обставини й докази переконливо свідчать про те, що ОСОБА_7 , завдаючи удари ножем, діяв з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті потерпілому, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки у вигляді смерті особи і бажав їх настання. 
Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 сам припинив свої активні протиправні дії та віддав ніж, спростовуються показаннями свідків та письмовими доказами, які зазначені вище у цій постанові. 
Отже, дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, як вчинення закінченого замаху на умисне вбивство, судом кваліфіковано правильно. Підстав для їх перекваліфікації колегія суддів не вбачає. 
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.
Так, статтями 50, 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, а також врахував невизнання ОСОБА_7 винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні. 
Обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав добровільне відшкодування завданої шкоди на лікування потерпілого, а обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Також судом було враховано вік ОСОБА_7 , його сімейний стан і незадовільний стан здоров`я (наявність діагнозу: Бронхіальна астма, хворіє з дитинства, гіпертонічна хвороба ІІ ст., хронічний гастродуодиніт ІІ ст., остеохондроз ПВХ, протрузія дисків, вертибральний больовий синдром, неправильно консолідований перелом плечової кісти, наявність інвалідності ІІІ групи, особа з інвалідністю з дитинства), думку потерпілого щодо міри покарання і наявность у останнього претензій в частині відшкодування моральної шкоди, відношення ОСОБА_7 до вчиненого, відсутність у нього щирого розкаяння та бажання стати на шлях виправлення. 
Урахувавши всю сукупність наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Переглядаючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції погодився з визначеним місцевим судом видом покарання, однак дійшов висновку, що його розмір не в повній мірі відповідає скоєному та даним про особу винного, а тому пом`якшив призначене ОСОБА_7 покарання. 
Обґрунтовуючи таке рішення апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання безпідставно врахував в якості негативної характеристики поведінки особи, невизнання обвинуваченим вини у скоєному, оскільки це суперечить вимогам ст. 62 Конституції України і, навпаки, є процесуальною гарантією з огляду на презумпцію невинуватості та право на захист і не може впливати на суворість покарання, як і відсутність у особи щирого каяття, яке, при його наявності, враховується в якості обставини, яка пом`якшує покарання особи. Отже, враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вперше скоїв злочин, який є незакінченим, та наслідки вчиненого злочину, суд дійшов висновку про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Верховний Суд вважає, що покарання ОСОБА_7 призначено судом апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
На думку колегії суддів, судом було враховано всі обставини, які мають правове значення при виборі покарання та способу його відбування. Підстави для застосування вимог статей 69, 75 КК відсутні.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2    ОСОБА_16