ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7196/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Кармазина Т.М.) в адміністративній справі №340/7196/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
21.10.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила суд:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 27.06.2025 року № 110130010235 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії;
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.06.2025 року про призначення пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу що підтверджується трудовою книжкою від 14.08.1979 НОМЕР_1 а саме:
період роботи на території РРФСР з 05.07.1984 по 10.11.1986 та з14.10.1987 по 22.01.1988, оскільки відсутні документи про неотримання в російській федерації пенсійних виплат за зазначені періоди;
період роботи в Білоруській РСР з 04.10.1989 по 15.06.1990 та 12.10.1990 по 31.12.1991 оскільки відсутні документи про неотримання в республіці Білорусь пенсійних виплат за зазначені періоди;
період роботи в республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994, у зв`язку із припиненням дії угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява розглянута ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку відсутністю необхідного страхового стажу. Так, відповідачем не зараховано до страхового стажу, періоди роботи згідно з трудовою книжкою від 14.08.1979 НОМЕР_1 а саме: період роботи на території РРФСР з 05.07.1984 по 10.11.1986, з 14.10.1987 по 22.01.1988, оскільки відсутні документи про неотримання в російській федерації пенсійних виплат за зазначені періоди; період роботи в Білоруській РСР з 04.10.1989 по 15.06.1990 та з 12.10.19 по 31.12.1991, оскільки відсутні документи про неотримання в республіці Білорусь пенсійних виплат за зазначені періоди; період роботи в республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994, у зв`язку із припиненням дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.19 року. Позивач вважає рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року позов задоволено.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга пенсійного органу обґрунтована тим, що відмова у призначенні позивачу пенсії за віком є правомірною через відсутність необхідного страхового стажу. Скаржник зазначає, що до страхового стажу не зараховано окремі періоди роботи на території РРФСР та Республіки Білорусь у зв`язку з відсутністю підтвердження неотримання пенсійних виплат у цих державах, а також через припинення дії відповідних міжнародних угод. Також наголошує на тому, що позивач не надала належних підтверджуючих документів, а питання зарахування спірних періодів вирішується у встановленому порядку шляхом направлення запитів до компетентних органів інших держав.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні.
В силу п.3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач 18.06.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (а.с.46-48)
Заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 27.06.2025 №110130010235. (а.с.52) Рішення мотивовано відсутністю необхідного страхового стажу - 22 роки. Вік заявниці 63 роки. Страховий стаж заявниці становить: 14 років 09 місяців 26 днів. За доданими документами до страхового стажу не враховано періоди роботи згідно трудової книжки від 14.08.1979 НОМЕР_1 , , зокрема:
періоди роботи на території РРФСР з 05.07.1984 по 10.11.1986 та з 14.10.1987 по 22.01.1988, оскільки відсутні документи про неотримання в російській федерації пенсійних виплат за зазначені періоди;
періоди роботи в Білоруській РСР з 04.10.1989 по 15.06.1990 та 12.10.1990 по 31.12.1991 оскільки відсутні документи про неотримання в республіці Білорусь пенсійних виплат за зазначені періоди;
періоди роботи в республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994, у зв`язку із припиненням дії угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.
Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.
Як вбачається з матеріалів справи, у межах спірних правовідносин позивач оскаржує відмову у призначенні пенсії за віком, оформлену рішенням від 27.06.2025, а також незарахування до страхового стажу періодів її трудової діяльності на території РРФСР, Білоруській РСР та республіці Білорусь.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечено відповідачем, що у спірний період трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить наступні записи:
№10 – 05.07.1984 прийнята у відділ кадрів діловодом до Новосибірського вищого ВПОУ, наказ №159 від 11.07.1984;
№11 – 10.11.1986 звільнена за власним бажанням, наказ №217 від 10.11.1986;
№14 – 14.10.1987 прийнята на посаду помічника вихователя в ясла-сад №399, наказ №474 від 13.10.1987;
№15 – 22.01.1988 звільнена за власним бажанням, наказ №24 від 18.01.1988;
№18 – 04.10.1989 прийнята в ясла-сад №486 на посаду санітарки-няні, наказ №114К від 03.10.1989;
№19 – 15.06.1990 звільнена за власним бажанням, наказ №65К від 15.06.1990;
№20 – 12.10.1990 прийнята на роботу в інститут на посаду лаборанта лабораторії профілактики інвалідності, ВТЕ та реабілітації інвалідів при захворюваннях органів зору, наказ №121-л від 10.10.1990;
№21 01.04.1991 переведена на посаду лаборанта цієї ж лабораторії, наказ №39/1-л від 01.04.1991;
№22 – 01.10.1991 переведена у складі створеної групи офтальмологів в лабораторії професійної діагностики та професійної орієнтації інвалідів з дитинства, наказ №129-л від 18.10.1991;
№23 – 19.05.1993 за наслідками атестації присвоєно кваліфі4кацію – лаборант другої категорії, наказ №55-Л від 19.05.1993; 
№24 – 01.09.1994 – звільнена за власним бажанням, наказ №160-л від 15.09.1994.
Трудова книжка позивача в частині спірного періоду оформлена відповідно до вимог законодавства, зокрема вона містить відомості про займану посаду, записи внесені на підставі наказів по підприємству, засвідчені підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою.
Зі змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги вбачається, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії визначено відсутність необхідного страхового стажу (32 роки). В рішенні вказано, що за доданими документами до страхового стажу позивача не враховано періоди роботи згідно трудової книжки від 14.08.1979 НОМЕР_1 , зокрема:
- періоди роботи на території РРФСР з 05.07.1984 по 10.11.1986 та з 14.10.1987 по 22.01.1988, оскільки відсутні документи про неотримання в російській федерації пенсійних виплат за зазначені періоди;
- періоди роботи в Білоруській РСР з 04.10.1989 по 15.06.1990 та 12.10.1990 по 31.12.1991 оскільки відсутні документи про неотримання в республіці Білорусь пенсійних виплат за зазначені періоди;
- періоди роботи в республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994, у зв`язку із припиненням дії угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Оцінюючи доводи пенсійного органу щодо відсутності підтвердження неотримання пенсійних виплат за кордоном, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подана позивачем заява від 18.06.2025 містить підтвердження про неотримання таких виплат, засвідчене її власноручним підписом. Зазначене свідчить про виконання позивачем в повній мірі вимог Порядку №562 щодо повідомлення відповідної інформації.
При цьому суд першої інстанції вірно наголосив, що обов`язок щодо отримання підтвердження від компетентних органів інших держав покладається саме на органи Пенсійного фонду України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідні запити були направлені пенсійним органом, однак у встановлений строк відповіді не отримано.
За таких обставин, враховуючи, що періоди роботи позивачки з 05.07.1984 по 10.11.1986 та з 14.10.1987 по 22.01.1988; з 04.10.1989 по 15.06.1990 та з 12.10.1990 по 31.12.1991 на території Росії та Білорусії підтверджено належними записами трудової книжки від 14.08.1979 НОМЕР_2 , суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що остання має право на їх врахування до загального страхового стажу.
Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 як підстави для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду її роботи в Республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994, оскільки такі доводи не узгоджуються з вимогами чинного законодавства та принципом верховенства права.
Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, зокрема, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Частинами другою та третьою статті 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому, Указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався та на час спірних відносин і розгляду справи не припинений та не скасований.
Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Разом з цим, в силу положень частини другої статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
З аналізу наведених норм вбачається, що припинення участі Республіки Білорусь в Угоді, як і прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, не може бути підставою для відмови у зарахуванні стажу, набутого до прийняття відповідних рішень.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що право позивача на зарахування до страхового стажу періодів роботи на території держави-учасниці Угоди не ставиться у залежність від подальшого припинення дії Угоди чи участі в ній відповідної держави. При цьому на момент здійснення трудової діяльності позивача Угода була чинною та гарантувала взаємне зарахування стажу.
Відтак колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що період роботи позивача в Республіці Білорусь з 01.01.1992 по 01.09.1994 не може бути виключений із її страхового стажу та також підлягає зарахуванню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 27.06.2025 № 110130010235 прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак є протиправним і підлягає скасуванню, у зв`язку з чим ефективним способом захисту порушеного права позивача у цьому випадку є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 18.06.2025, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди трудової діяльності згідно з записами трудової книжки.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року в адміністративній справі №340/7196/25 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 29 квітня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак