ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року	справа № 520//33647/25	

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Грень Н.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,-
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення (далі - відповідач), у якому просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 16 жовтня 2025 року, яким відмовлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України з причини: відсутні підстави для поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до ЗУ» Про затвердження Указу Президента України « Про введення воєнного стану в Україні», ЗУ» Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ №57 ( зі змінами та доповненнями) у зв`язку із супроводом особи з інвалідністю, супровід вже здійснювався особою, яка не повернулася в Україну, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 20.10.2023 року.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 передано адміністративну справу до Львівського окружного адміністративного суду.
Після автоматизованого розподілу для розгляду цієї справи визначено суддю Грень Н.М.
Ухвалою від 20.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду.
Позивач вважає оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону протиправним і необґрунтованим, оскільки в ньому не зазначено конкретної норми законодавства, яка б обмежувала його право на виїзд з України, а також відсутня будь-яка правова оцінка наданих ним на паспортному контролі документів. Окрім того, відповідач безпідставно мотивував відмову тим, що інший громадянин ( ОСОБА_4 ), який раніше виїздив за кордон, не повернувся в Україну. Позивач наголошує, що згідно з частиною 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність має виключно індивідуальний характер, тому дії чи правопорушення третіх осіб не можуть створювати для нього негативних правових наслідків та обмежувати його конституційні права і свободи. Просить задовольнити позовні вимоги.
Відповідач правом на подачу відзиву не скористався.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Позивач 16.10.2025 прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Грушів -Будомєж» з метою здійснити перетин Державного кордону на виїзд з України.
Рішенням від 16.10.2025 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, прийнятим старшим інспектором прикордонної служби групи паспортного контролю 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тим А) лейтенант ОСОБА_5 , яким відмовлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України з причини: відсутні підстави для поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до ЗУ» Про затвердження Указу Президента України « Про введення воєнного стану в Україні», ЗУ» Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ №57 ( зі змінами та доповненнями) у зв`язку із супроводом особи з інвалідністю, супровід вже здійснювався особою, яка не повернулася в Україну, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 20.10.2023 року.
Позивач звернувся із скаргою до ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.11.2025.
Листом від 26.11.2025 позивачу відмовлено у задоволенні скарги.
Не погоджуючись із вказаними рішенням та діями відповідача щодо створення перешкод у реалізації позивачем свого права на перетинання державного кордону України для виїзду за межі України, позивач звернувся з позовом до суду.
При вирішенні спору суд керувався таким.
Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з частиною 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» №1710-VI від 05.11.2009.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Частиною 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль»).
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XII від 21.01.1994 (далі - Закон №3857-XII).
Згідно зі статтею 1 Закону №3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Частиною 1 статті 6 Закону №3857-XII встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 згаданого Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Суд зазначає, що вказані підстави для тимчасового обмеження громадян у виїзді за межі території України є загальними та застосовуються за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію Указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.
Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ.
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й досі.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Вказане дає підстави для висновків, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила).
За змістом пункту 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
В пунктах 2-1 та 2-2 Правил визначено перелік осіб, які мають право на перетин державного кордону України у разі введення надзвичайного або воєнного стану.
Згідно з пунктом 2-6 Правил (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Пунктом 12 Правил передбачено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Відповідно до визначень, які наведені у статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»:
- мобілізаційна підготовка - комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України, інші військові формування), сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період;
- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
В статті 23 Закону № 3543-ХІІ передбачені підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-ХІІ призову на військову службу під час мобілізації на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.
Водночас, згідно з пунктом 2-6 Правил право на перетин державного кордону у разі введення в Україні воєнного стану не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону № 3543-ХІІ.
Судом встановлено, що Позивач у позовній заяві зазначає, що оскаржуване рішення не містить детальної оцінки його документів. Проте, саме на громадянина покладається обов`язок надати вичерпний пакет документів, який беззаперечно підтверджує право на виїзд в умовах воєнного стану. Наявність у базах даних ДПСУ інформації про неповернення попереднього супроводжуючого цієї ж особи є законною підставою для відмови у пропуску у зв`язку з неотриманням підтвердження підстав для поїздки.
Згідно з абзацом 13 Правил перетинання державного кордону (Постанова КМУ № 57), громадяни чоловічої статі, які супроводжували осіб з інвалідністю, зобов`язані повернутися в Україну. Під час прикордонного контролю за допомогою баз даних ДПСУ було встановлено ризик правопорушення, оскільки супровід цієї ж особи з інвалідністю вже здійснювався громадянином ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який виїхав 20.10.2023 року і в Україну не повернувся.
З метою перетину державного кордону в умовах воєнного стану та за наслідком поданих позивачем документів, 16.10.2025 старшим інспектором прикордонної служби групи паспортного контролю 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тим А) лейтенант ОСОБА_5 , яким відмовлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України з причини: відсутні підстави для поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до ЗУ» Про затвердження Указу Президента України « Про введення воєнного стану в Україні», ЗУ» Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ №57 ( зі змінами та доповненнями) у зв`язку із супроводом особи з інвалідністю, супровід вже здійснювався особою, яка не повернулася в Україну, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 20.10.2023 року.
Оцінюючи доводи позивача щодо порушення принципу індивідуальної юридичної відповідальності (ст. 61 Конституції України), суд зазначає таке: Згідно з абзацом 13 Правил перетинання державного кордону (Постанова КМУ № 57), громадяни чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які здійснювали супровід осіб з інвалідністю, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Під час здійснення прикордонного контролю інспектором за допомогою інформаційних баз даних ДПСУ було встановлено, що супровід цієї ж особи з інвалідністю раніше вже здійснював інший громадянин — ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який перетнув державний кордон на виїзд 20.10.2023 року і на момент перевірки в Україну не повернувся.
Суд наголошує, що вказана інформація з баз даних не використовувалася відповідачем як інструмент притягнення позивача до відповідальності за чужі дії. Ця інформація слугувала інструментом оцінки ризиків та перевірки дійсності й добросовісності намірів супроводу. Оскільки попередній супроводжуючий порушив правила і залишився за кордоном, а особа з інвалідністю знову перебуває в Україні та використовується як підстава для виїзду вже іншого чоловіка (позивача), уповноважена службова особа мала обґрунтовані сумніви щодо мети поїздки позивача.
Обов`язок доведення наявності підстав для перетинання кордону та надання вичерпних, несуперечливих документів покладається виключно на особу, яка перетинає кордон. Наявність суперечливих обставин та встановлений факт неповернення попереднього супроводжуючого свідчать про неотримання прикордонною службою належного підтвердження законних підстав для виїзду.
За таких обставин, старший інспектор прикордонної служби лейтенант ОСОБА_5 діяв у межах повноважень, у спосіб та на підставі чинного законодавства України. Оскаржуване рішення є законним та скасуванню не підлягає.
Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
у х в а л и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_4 ) ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправним і скасування рішення- відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Грень Наталія Михайлівна