ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року
м. Київ

справа № 308/9133/22
провадження № 61-13977св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»;
відповідачі :ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Талапа Ярослав Васильович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2023 року у складі судді Дергачової Н. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Собослоя Г. Г., Джуги С. Д.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11317506000 від 19 березня 2008 року (в системі обліку банку договорів № 11475937000 від 06 жовтня 2015 року) у розмірі 1 135 053, 03 грн.

Позовна заява АТ «Укрсиббанк» мотивована тим, що АКІБ «УкрСиббанк» зараз - АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту 
№ 11317506000 від 19 березня 2008 року (в системі обліку банку договір № 11475937000 від 06 жовтня 2015 року) з додатковими угодами № 1 від 19 березня 2008 року та № 2 від 06 жовтня 2015 року.

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у загальній сумі 132 000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався щомісячно повертати кредит у повні обсязі у строки та у розмірі, встановленому графіком погашення кредиту (додаток 1), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 19 березня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Додатковою угодою № 2 від 06 жовтня 2015 року до кредитного договору внесені зміни. Відповідно до умов вказаної угоди була проведена реструктуризація заборгованості, позичальник погасив борг у розмірі 8 460,03 дол. США, а інша заборгованість була переведена в національну валюту - гривню та становить 1 473 188,16 грн по кредиту (основний борг) та 142 176,63 грн по процентам, які були нараховані та сплачені позичальником на день підписання даної угоди. Термін повернення кредиту - не пізніше 06 жовтня 2025 року.

Сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладені, так і номер договору зазначений у додатковій угоді, а саме 11475937000.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийняті порука: ОСОБА_4 згідно договору поруки 
№ 11317506000-П від 19 березня 2008 року з додатковою угодою № 2 від 06 жовтня 2015 року та ОСОБА_3 згідно договору поруки № 11317506000-П від 19 березня 2008 року з додатковою угодою № 2 від 06 жовтня 2015 року.

Оскільки, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали, то банк направив їм вимоги про усунення порушень кредитного договору та у разі не погашення простроченої заборгованості - про дострокове повернення кредиту. Однак, відповідачі вимоги не виконали у встановлений строк, заборгованість не погасили у повному обсязі.

Станом на 29 червня 2022 року заборгованість за кредитним договором складає 1 135 053,03 грн (Один мільйон сто тридцять п`ять тисяч п`ятдесят три грн 03 коп), з яких: 992 834,73 грн - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 62 626,57 грн. за період з 27 вересня 2021 року по 29 червня 2022 року, 142 218,30 грн - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 33,13 грн що нарахована за період з 01 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року включно.

Короткий зміст судових рішень 

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, позов АТ «Укрсиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11317506000 від 19 березня 2008 року (в системі обліку банку договорів №11475937000 від 06 жовтня 2015 року), яка станом на 29 червня 2022 року становила 1 135 053, 03 грн, з яких: 992 834, 73 грн - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 62 626, 57 грн за період з 27 вересня 2021 року по 29 червня 2022 року; 142 218, 30 грн - заборгованість по процентам за користування грошовими коштами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 33, 13 грн, що нарахована за період з 01 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року включно. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позичальник  взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, наявну заборгованість у добровільному порядку не погасив, поручителі також не погасили борг після отримання вимоги про її погашення, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 листопада 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_3 - адвокат Талапа Я. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2025 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

31 грудня 2025 року справа № 308/9133/22 надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Талапа Я. В. мотивована тим, що суд приймаючи рішення, в межах дотримання вимог статті 1050 ЦК України, не дослідивши додаток № 1, до додаткової угоди № 2, які додано заявником ОСОБА_1 , невірно визначив розмір частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних банку відповідно до статті 1048 цього Кодексу, які підлягають достроковому стягненню. А саме, в цій частині, банком заявлено вимоги, які судом задоволено та достроково стягнуто з боржника: 1 135 053,03 грн з яких: - 992 834,73 грн заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 62 626,57 грн за період з 27 вересня 2021 року до 29 червня 2022 року, 142 218,30 грн - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 33,13 грн, що нарахована за період з 01 лютого 2022 року до 31 травня 2022 року включно.

В той же час, додаток № 1, до додаткової угоди № 2, від 16 жовтня 2015 року в повній редакції, яку надано боржником, в суді апеляційної інстанції вказує, що частина позики яка залишилася до виплати, відповідно графіку є такою, що закінчується на сумі - 665 505,76 грн.

Зазначену суму банк, за умов виконання погашення заборгованості станом на 06 жовтня 2025 року, має списати як прощену заборгованість.

Тобто відповідно умов графіку погашення заборгованості, на який посилається банк звертаючись з вимогою про дострокове стягнення 992 834,73 грн, але частина позики що залишилася, сума якої підлягає достроковому стягненню є інша, ніж вказує банк. А саме 992 834,73 - 665 505,76 = 327 328,97 грн. Яка станом на 25 вересня 2025 року боржником сплачена.
Вважає, що Закарпатський апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, в частині порівняння Додатку 1, до додаткової угоди № 2, від 06 жовтня 2015 року на предмет їх розбіжності примірників які надано позивачем та відповідачем.

Звертає увагу на те, що у повному тексті Додатку 1 до додаткової угоди № 2 від 06 жовтня 2015 року, який приєднано до матеріалів справи ОСОБА_1 , апеляційним судом оцінку не надано. Рішення апеляційного суду прийнято виходячи з дослідженого Ужгородським міськрайонним судом Додатку 1 до додаткової угоди № 2 від 06 жовтня 2015 року до договору про надання споживчого кредиту № 11317506000 від 19 березня 2008 року, який приєднано позивачем в двох сторінках (не повна редакція).

Вважає, що сума яка підлягає прощенню, в разі виконання позичальником умов договору станом на 06 жовтня 2025 року не може бути достроково стягнута, в порядку встановленому статтею 1050 ЦК України, через невиконання графіку погашення кредиту, до настання дати, після якої сторони вирішують питання можливості/не можливості прощення частини кредиту у відповідності до п 3.6. додаткової угоди № 2. Договір такі умови дострокового стягнення не містить.

Тобто проценти 142 176,63 грн, нараховано банком позичальнику за два роки до укладення додаткової угоди № 2, за користування кредитними коштами 138 000,00 дол. США, і не стосуються користування нової узгодженої сторонами суми кредиту - 1 473 188,16 грн, який належить повернути, відповідно до додаткової угоди № 2 від 06 жовтня 2015 року та графіку погашення заборгованості (додаток 1 до угоди).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року АТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 19 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11317506000 з додатками та додатковими угодами № 1 від 19 березня 2008 року та № 2 від 06 жовтня 2015 року.

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав позичальнику кредит у загальній сумі 132 000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі, у строки та у розмірі, встановленому графіком погашення кредиту (додаток 1), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 19 березня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1. -1.2 кредитного договору).

За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів з моменту видачі кредиту процентна ставка становить 12,40% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу (п.п. 1.3 кредитного договору).

Відповідач кредитні кошти у сумі 132 000,00 дол. США отримав, що підтверджується довідкою про рух коштів (т.1 а. с.47).

В додатковій угоді №1 від 19 березня 2008 року було доповнено графік погашення заборгованості, який додавався раніше до кредитного договору та встановлено графік погашення з 19 березня 2008 року до 19 березня 2038 року. 

У додатку № 3 до договору від 19 березня 2008 року зазначається про тарифи банку, зокрема комісії, які сплачуються позичальником при отриманні кредиту та протягом строку дії кредитного договору.

06 жовтня 2015 року після проведеної реструктуризації боргу було укладено нову додаткову угоду № 2 згідно якої позичальник погасив борг у розмірі 8 460,03 дол. США, а інша заборгованість була переведена в національну валюту - гривню та становить 1 473 188,16 грн по кредиту (основний борг) та 142 176,63 грн по процентам, які були нараховані та сплачені позичальником на день підписання даної угоди.

Відповідно до п. 3.6 додаткової угоди № 2 позичальник зобов`язався здійснювати погашення суми боргу у гривнях згідно з графіком погашення кредиту (додаток 1), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 06 жовтня 2025 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Відповідно до п. 3.5 додаткової угоди за використання кредитних коштів (1 473 188,16 грн) позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 0,01 % річних.

За користування кредитними коштами понад встановлений цією угодою строк встановлена процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діяла для строкової суми основного боргу на дату, що передує даті укладення цієї додаткової угоди та застосовується до всієї простроченої суми боргу, тобто 12,4% х 2 = 24,8% 
(п. 1.3 кредитного договору).

У договорах поруки від 19 березня 2008 року зазначається, що поручителями в даному кредитному зобов`язанні виступають ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які несуть солідарну відповідальність за вказаним зобов`язанням.

Зазначені договори були доповнені додатковими угодами від 06 жовтня 2015 року згідно яких сума заборгованості складає 1 473 188,16 грн - сума основного боргу, 142 176,63 грн. - сума процентів, які були нараховані та не сплачені. Термін повернення боргу - не пізніше 06 жовтня 2025 року та процентна ставка 0,01%, тобто аналогічні умови додаткової угоди № 2 укладеної після реструктуризації.

Банком було надіслано вимогу 07 квітня 2022 року всім відповідачам про сплату заборгованості за кредитним договором, де зазначається, що заборгованість, станом на 05 квітня 2022 року складає 1 135 036,22 грн, зокрема: 950 569,21 грн - кредитна заборгованість(тіло кредиту), 42 264,82 грн - прострочена заборгованість по кредиту, 142 201,49 грн - прострочена заборгованість по процентах.

Позивач вимагає сплатити заборгованість протягом 31 календарного дня відповідачами у сумі: 42 264,82 грн - прострочена заборгованість по кредиту, 
142 201,49 грн - прострочена заборгованість по процентах (т. 1 а.с. 35-37).

Відправлення даної заборгованості на адресу відповідачів підтверджується Списком № 2349 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, яке було відправлено 08.04.2022 з відповідними номерами відправлень: ОСОБА_3 №04070377678859, ОСОБА_4 № 0407037678867, ОСОБА_1 № 0407037678875 (т. 1 а. с. 38-39).

Згідно довідки-розрахунку від 29 червня 2022 року заборгованість за кредитним договором становить 992 834,73 грн тіло кредиту, 142 218,30 грн процентів за користуванням кредиту, що разом складає 1 135 053,03 грн.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга представника представника ОСОБА_3 - адвоката Талапа Я. В. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Встановивши, що 19 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , був укладений договір про надання споживчого кредиту №11317506000 з додатками та додатковими угодами № 1 від 19 березня 2008 року та № 2 від 06 жовтня 2015 року. ОСОБА_1 , згідно умов укладеного кредитного договору було надано в користування кредитні кошти в розмірі 132 000,00 дол. США зі сплатою 12,4% річних з кінцевим строком повернення до 19 березня 2038 року. Поручителями за даними кредитними правовідносинами є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки між банком та даними особами було укладено договори поруки.

06 жовтня 2015 року після проведеної реструктуризації боргу було укладено нову додаткову угоду № 2 згідно якої позичальник погасив борг у розмірі 8 460,03 дол. США, а інша заборгованість була переведена в національну валюту - гривню та становить 1 473 188,16 грн по кредиту (основний борг) та 142 176,63 грн по процентам, які були нараховані та сплачені позичальником на день підписання даної угоди. В пункті 3.6. даної угоди сторони узгодили нову кінцеву дату повернення кредитних коштів - 06 жовтня 2025 року.

15 липня 2022 року АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів з вимогою про дострокове повернення кредитної заборгованості в порядку частини другої статті 1050 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України встановлено право кредитора звернутися до суду з вимогою про дострокове повернення чергової частини позики, що залишилася та відсотків за користування кредитом.

Розділом 6 кредитного договору №11317506000 від 19 березня 2008 року, передбачено право банку на дострокове повернення кредиту.

Пунктом 11 додаткової угоди № 2 визначено, що інші умови Договору та Додаткових угод до нього, які не суперечать цій додатковій угоді залишаються без змін і Сторони підтверджують свої зобов`язання за ними.

Таким чином, право вимагати дострокове повернення кредитних коштів передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України та укладеними між сторонами договорами.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений указаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося з метою задоволення споживчих потреб позичальника, зобов`язаний застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону 
№ 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання банком порядку надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В касаційній скарзі зазначено, що банком не дотримано досудової процедури врегулювання спору, зокрема не надано доказів надсилання на адресу ОСОБА_1 вимоги про дострокове виконання зобов`язань, а також на адресу ОСОБА_4 та не надано доказів отримання досудової вимоги відповідачами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що такі доводи є безпідставними та не знаходять своє підтвердження, оскільки в матеріалах справи наявний список № 2349 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів в яких зазначено, що поштові відправлення з номерами № 0407007678859, № 0407037678867, № 0407037678875 було відправлено на адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідно.

Судами встановлено, що між сторонами було укладено звичайний письмовий кредитний договір, який містить усі істотні умови кредитування, зокрема: предмет договору, суму та валюту кредиту, строк його повернення, розмір і порядок нарахування процентів, відповідальність сторін за невиконання зобов`язань. При цьому матеріали справи не містять будь-яких анкет-заяв про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

Розділом 6 укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов`язок банку щодо відправлення повідомлення з вимогою про порушення зобов`язань за договором та про усунення порушень, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що вимоги ПАТ «УкрСиббанк» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Не можуть бути підставою для скасування судових рішень і доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, а саме в частині порівняння додатку 1 до додаткової угоди № 2 від 06 жовтня 2015 року на предмет розбіжності примірників які надано сторонами, а також що за умов погашення заборгованості станом на 06 жовтня 2025 року банк має списати, як прощену заборгованість, оскільки сума яка підлягає достроковому стягненню є інша, ніж вказує банк і станом на 25 вересня 2025 року боржником вже сплачена.

Так суд апеляційної інстанції оцінив ці доводи відповідачів, та зазначив що формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів, що відповідає приписам статті 13 ЦПК України.
На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не зазначали, що здійснили погашення боргу на більше ніж 100 тисяч гривень, оскільки таке погашення було здійснено вже після відкриття провадження у справі. Крім цього, відповідачі не надали докази сплати такої суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в суді першої інстанції.
Крім того, суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив, що у разі часткової сплати заборгованості відповідачами під час розгляду судами спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, боржники можуть звернутися на стадії виконання судового рішення до виконавця із відповідною заявою в якій повинні долучити квитанції про сплату заборгованості, які виконавець має взяти до уваги під час обчислення залишку заборгованості, яку слід погасити.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених в у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, у постановах Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року 
у справі № 3-143гс14 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин цієї справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є ідентичними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Талапа Ярослав Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
В. В. Сердюк