ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 335/10761/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 28 квітня 2026 року (суддя Геєць Ю.В.) у справі №335/10761/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області в особі Територіального підрозділу Комунарського відділу у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області про скасування рішення про примусове видворення, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Комунарського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області від 30.04.2025 № 2312100100000368 про примусове видворення ОСОБА_1 з території України.
Підставами позову визначено необгрунтованість оскаржуваного рішення з огляду на те, що позивач не вчиняв дій, які б порушували законодавство про імміграцію або суперечили інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Позивач звертав увагу на те, що міграційною службою не враховано усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, не враховано того, що позивач тривалий час проживає на території України, має сім`ю, дружина та дітей. Крім цього, позивач вказував і на порушення відповідачем процедури прийняття рішення, оскільки, за його позицією, рішення про примусове видворення не може бути прийнято без попереднього прийняття рішення про примусове повернення.
Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 28 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення прийнято за наявності для цього правових підстав, у зв`язку з відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні та з урахуванням обставин, які свідчили про порушення іноземцем національного законодавства. Суд першої інстанції зазначив, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 проживає на території Україні без належних на те законних підстав, не має дійсного паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, відсутні документи на право проживання в Україні. ОСОБА_1 не відноситься до категорії осіб до яких, у відповідності із ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не застосовується видворення з України. Сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для 
видворення іноземця за межі країни перебування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на таке. Так, позивач вказує, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги подання Управління міграційної поліції ГУНП в Запорізькій області, оскільки оскаржуване рішення відповідача не містить посилання на вказане подання. Позивач вказує на порушення відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення, оскільки рішення про примусове видворення не могло бути прийнято без попереднього прийняття рішення про примусове повернення. Позивач вказує на необхідність застосування міграційною службою процедури визнання особою без громадянства та проведення додаткової ідентифікації його особи, чого відповідачем у спірному випадку зроблено не було. Позивач вказує на те, що ані відповідачем, ані судом першої інстанції не було враховано його сімейний стан (наявність дружини, дітей) та не надано оцінки, з урахуванням цих обставин, пропорційності такому крайньому заходу як примусове видворення по відношенню до тих порушень, які ним були допущені. Позивач також звертає уваги на те, що такі порушення як не оформлення паспортного документа (у зв`язку із спливом строку дії паспорта громадянина рф) пов`язано з поважними причинами – карантинними обмеженнями COVID-19 та введенням воєнного стану в Україні. Позивач звертає увагу на порушення відповідачем строків реагування на правопорушення, оскільки спірне рішення прийнято майже після спливу року після того, як відповідачу стало відомо про порушення перебування позивача на території України
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обгрунтоване.
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 01.03.2013 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та йому 06.04.2013 був наданий дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки народився до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» та Управлінням ДМС України в Запорізькій області оформлено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 21.05.2013.
На адресу Комунарського відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області надійшло подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 01.04.2025 № 486/9/01-2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , згідно якого громадянин російської федерації ОСОБА_1 (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , термін дії якого закінчився 23.06.2021), має посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 21.05.2013 (орган, що видав: 2301), систематично порушує вимоги Закону України «Про дорожній рух», постанову Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху», вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вимоги глави 10 та 15 КУпАП, таким чином, учиняючи суспільно небезпечні протиправні діяння, за що поліцейськими та ДМС складалися матеріали про порушення норм КУпАП, а саме: 03.11.2023 року винесено постанову суду за ч. 5 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві користування транспортними засобами); 03.11.2023 винесено постанову суду за ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції); 09.05.2024 винесено постанову суду за ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції) та ч. 5 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві користування транспортними засобами); 17.05.2024 складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 203 (порушення іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства); 14.03.2025 складено адміністративний протокол за ч. 3 ст. 203 (порушення іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства).
Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.01.2023 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення п. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1700 грн. Штраф сплачений 31.01.2023.
Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.05.2024 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення п. 22 частин 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що передбачене ч. 2 ст. 203 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3400 грн.
За результатами розгляду подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області сформований висновок за результатами розгляду подання про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , затверджений начальником Комунарського відділу у м.Запоріжжі УДМС у Запорізькій області 30.04.2025 про відкликання рішення Комунарського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області від 06.04.2013 про надання дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_2 , та відкликання і вилучення, знищення, виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_1 від 21.05.2013, орган видачі 2301.
В цей же день, 30.04.2025, міграційною службою прийнято рішення № 2312100100000368 про примусове видворення ОСОБА_1 з території України.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення.
Згідно із ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Отже, рішення про примусове повернення, а у випадках, передбачених ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - рішення про примусове видворення, є наслідком прийняття органом міграційної служби рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.
У спірному випадку оскаржуване рішення прийнято з огляду на відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, які були надані позивачу у 2013 році.
Рішення міграційної служби про відкликання дозволу на імміграцію та рішення про відкликання посвідки на постійне проживання були предметом судового оскарження у справі №280/4427/25.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.09.2025 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.02.2026, в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. За наслідками розгляду справи №280/4427/25 суди дійшли висновку про те, що рішення про відкликання дозволу на імміграцію та рішення про відкликання посвідки на постійне проживання прийнятті за наявності для цього правових підстав з огляду на встановлені факти неодноразового порушення ОСОБА_1 правил перебування іноземця на території України. При цьому, суди зазначили, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України; саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, в судовому порядку встановлено правомірність рішень міграційної служби про відкликання дозволу на імміграцію та про відкликання посвідки на постійне проживання, наслідком прийняття яких і стало прийняття міграційною службою оскаржуваного у цій справі рішення про примусове видворення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у спірному випадку існували правові підстави для прийняття міграційною службою оскаржуваного рішення.
Щодо аргументів позивача про те, що рішення про видворення не може бути прийнято без попереднього прийняття рішення про примусове повернення, слід зазначити те, що ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прямо перебачено випадки за наявності яких рішення про примусове повернення не приймається. 
Одним із таких випадків є те, що особа не має документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України.
У спірному випадку встановлено та не заперечується позивачем те, що у нього був відсутній діючий паспортний документ, який би посвідчував особу позивача та надавав йому право на виїзд з України, оскільки строк дії паспорту громадянина рф, яким документований позивач, сплив 23.06.2021.
Отже, за таких обставин наведеною нормою права прямо заборонено приймати рішення про примусове повернення іноземця.
Щодо аргументів позивача про недотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення, в частині не застосування відповідачем процедури визнання особою без громадянства та проведенні додаткової ідентифікації.
Відповідно до п.15 ч.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особа без громадянства - особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.
Тобто, підставою для застосування процедури визнання особою без громадянства є відсутність у особи належності до громадянства будь-якої держави.
У спірному випадку встановлено та не спростовано позивачем те, що останній є громадянином рф, що підтверджується паспортним документом громадянина рф на підставі якого позивачу і було надано дозвіл на імміграцію в Україну та оформлено посвідку на постійне проживання.
При цьому, особа позивача була належним чином ідентифікована: під час надання дозволу на імміграцію; оформлення посвідки на постійне проживання; неодноразових звернень до органів ДМС; неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності.
У свою чергу, сам факт закінчення строку дії паспортного документа не припиняє належність особи до громадянства відповідної держави та не свідчить про набуття такою особою статусу особи без громадянства.
З приводу вказаних аргументів позивача суд звертає увагу і на те, що із заявами про визнання особою без громадянства позивач до міграційної служби не звертався.
Щодо аргументів позивача про безпідставне прийняття до уваги судом першої інстанції подання Управління міграційної поліції ГУНП в Запорізькій області, оскільки оскаржуване рішення відповідача не містить посилання на вказане подання, слід зазначити те, що такі твердження позивача не відповідають дійсності, так як оскаржуване рішення містить посилання на подання міграційної поліції.
Щодо аргументів позивача про те, що міграційною службою не було вирішено питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що із такими заявами позивач до міграційної служби не звертався, а відповідно вказане питання і не вирішувалося міграційною службою.
Щодо аргументів позивача про не врахування його сімейного стану (наявність дружини, дітей) та не надано оцінки, з урахуванням цих обставин, пропорційності такому крайньому заходу як примусове видворення по відношенню до тих порушень, які ним були допущені, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що 23.05.2025 відповідно до ст.126 Сімейного кодексу України позивач визнав походження дітей від батька за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Отже, дії позивача по визнання батьківства були вчинені вже після прийняття оскаржуваного у цій справі рішення міграційної служби (30.04.2025), а тому такі обставини (наявність дітей) не могли бути враховані під час прийняття оскаржуваного рішення.
У свою чергу, судом першої інстанції надано оцінку таким обставинам та обгрунтовано, з посиланням на відповідні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, зазначено, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини (чоловіка) та дітей, онуків, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.
Стосовно аргументів позивача про те, що такі порушення як не оформлення паспортного документа (у зв`язку із спливом строку дії паспорта громадянина рф) пов`язано з поважними причинами – карантинними обмеженнями COVID-19 та введенням воєнного стану в Україні, суд апеляційної інстанції вважає зазначити те, що таким аргументам позивача судом першої інстанції надано належну оцінку, яким обгрунтовано зазначено те, що припинення діяльності консульських установ рф на території України не звільняє її громадян від обов`язку своєчасного оформлення документів через відповідні органи, які продовжують функціонувати на території третіх держав. При цьому, слід звернути увагу і на те, що строк дії паспортного документа позивача закінчився ще 23.06.2021, тобто ще до припинення діяльності консульських установ рф на території України. Разом з тим, позивач на надав належних та допустимих доказів того, що карантинні обмеження об`єктивно унеможливили звернутися для обміну паспортного документа до закінчення строку його дії, тобто до 23.06.2021. Той факт, що консульські установи в період дії карантину здійснювали свою діяльність з певними обмеженнями, є загальновідомим, але вказане не свідчить про неможливість взагалі звернення до таких установ з метою обміну паспортного документа. Отже, лише саме загальне посилання на дію карантинних заходів та обмежень, без наведення конкретних обставин та підтвердження цих обставин відповідними доказами, не може вважатися поважною причиною невиконання іноземцем встановленого обов`язку.
Стосовно аргументів позивача про те, що відповідачем порушено строки реагування на правопорушення, оскільки спірне рішення прийнято майже після спливу року після того, як відповідачу стало відомо про порушення перебування позивача на території України, слід зазначити те, що національним законодавством не визначено пресічних строків, в межах яких міграційна служба може реалізувати свої повноваження щодо контролю за дотриманням правил перебування на території України іноземцями/особами без громадянства. Крім цього, наведені позивачем аргументи не свідчать про те, що ним не допускалися порушення міграційного законодавства, що в подальшому стало підставою для прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію та про відкликання посвідки на постійне проживання, що і стало наслідком для прийняття рішення про примусове видворення.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 28 квітня 2026 року у справі №335/10761/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 10.06.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров