ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/192/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,
розглянувши справу в порядку загального позовного провадження
за позовом Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород, в інтересах держави в особі Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Волігробіз" (попереднє найменування Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ"), м. Харків
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ужгородської міської ради 
про розірвання договору про закупівлю та стягнення пені

За участю представників: 
прокуратури – Чулей О.Ю., прокурор, службове посвідчення № 069356 від 01.03.2023
позивача – Баняс В.Ю., представник в порядку самопредставництва
відповідача – не з`явився
третьої особи – не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Закарпатська обласна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ", в якому просить розірвати договір підряду від 20.06.2024 № 24-03/1217310, укладений між Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" про закупівлю робіт з будівництва автотранспортної бази для КП "Ужгородський муніципальний транспорт" Ужгородської міської ради по вул. Загорській, б/н в м. Ужгород на суму 155 654 406,00 грн та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради пеню за прострочення виконання зобов`язання за спірним договором в розмірі 1 119 628,59 грн.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/192/26 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д. Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.02.2026 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи №907/192/26 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 19.03.2026 о 10:00 год., залучити Ужгородську міську раду (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Поштова, буд. 3, код ЄДРПОУ 33868924) як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та встановити учасникам справи строк на подання заяв по суті спору.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2026 суд постановив відкласти підготовче засідання на 09.04.2026 о 10:30 год. з підстав, наведених у ній.
У підготовчому засіданні 09.04.2026 присутній прокурор повідомив суд про подання ним всіх заяв чи клопотань, а також наявних доказів та надав усні пояснення відповідно до яких не заперечив проти закриття підготовчого провадження.
За результатами підготовчого засідання 09.04.2026 за участю уповноваженого представника прокуратури судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 907/192/26, призначено справу до судового розгляду по суті на 07.05.2026 о 10:00 год.
В судовому засіданні 07.05.2026 прокурор, представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали у повному обсязі, відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, заяв по суті спору не надав. 
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
В судовому засіданні 07.05.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення та відкладено проголошення скороченого рішення до 15.05.2026 о 09:30 год.
Відповідно до статті 240 ГПК України в судовому засіданні 15.05.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що за результатами опрацювання веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель встановлено, що Замовником 15.05.2024 в електронній системі закупівель "Prozorro" опубліковано оголошення про проведення процедури відкритих торгів з особливостями про закупівлю робіт з будівництва автотранспортної бази для КП "Ужгородський муніципальний транспорт" Ужгородської міської ради по вул. Загорській, б/н в м. Ужгород, очікуваною вартістю 155 690 080,00 грн із строком виконання до 27.12.2025 (ідентифікатор закупівлі - UA-2024-05-15-012751-a). 
Згідно з планом фінансування роботи оплачуватимуться за рахунок коштів місцевого бюджету. Участь у закупівлі прийняв лише 1 учасник – Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ". У подальшому вказаного учасника визначено переможцем торгів з ціновою пропозицією 155 654 406,00 грн та 20.06.2024 укладено відповідний договір № 24-03/1217310.
Також прокурор зазначає, що з метою заволодіння бюджетними коштами, 23.12.2024 посадові особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" та Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, діючи умисно, зловживаючи своїми повноваженнями, за попередньою змовою, достовірно знаючи, що будівельні роботи по об`єкту будівництва протягом грудня 2024 року в повному обсязі згідно з графіком фактично не проведено, склали завідомо неправдиві офіційні документи – Акти №№ 4, 5 форми № КБ-2в від 23.12.2024 "Приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024", Акт вартості придбаного устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до Акта форми №КБ-2в № 4 за грудень 2024 року, які засвідчили своїми підписами і скріпили печатками. Факт невиконання робіт встановлено органом досудового розслідування в ході проведення огляду місця події 10.01.2025, про що складено відповідний протокол. На підставі вказаних завідомо підроблених документів Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради 25.12.2024 перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" грошові кошти з місцевого бюджету, з яких згідно з висновком судової експертизи внаслідок необґрунтованого та протиправного завищення об`єму і вартості нібито виконаних протягом грудня 2024 року робіт та придбаних відповідачем як Підрядником матеріалів (за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт та устаткування на будівельному майданчику) зайво незаконно перераховано грошові кошти з бюджету територіальної громади міста Ужгорода на рахунок суб`єкта господарювання в сумі 4 101 991,36 грн.
Прокурор наголошує, що у подальшому, усвідомлюючи факт викриття злочинної діяльності, відповідач у 2025 році фактично розпочав виконання робіт, які мав виконати у грудні 2024 року згідно з відомостями підроблених актів виконаних робіт. 
Також вказує, що відповідно до висновку експертизи станом на 10.03.2025 за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт вартість невідповідностей становила 3 100 098,36 грн. І тільки станом на 03.07.2025 по актах виконаних робіт за 2024 рік невідповідностей не встановлено. 
Таким чином, за доводами прокурора, за взятими зобов`язаннями Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" мало виконати у 2024 році роботи на загальну суму 16 518 000,00 грн. При цьому, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено факти підробки актів приймання виконаних будівельних робіт, що призвело до зайвої оплати бюджетних коштів станом на 10.01.2025 в сумі 4 101 991,36 грн, станом на 10.03.2025 в сумі 3 100 098,36 грн, і тільки станом на 03.07.2025 відомості в актах за грудень 2024 року приведено до відповідності шляхом виконання необхідних робіт по Договору.
З урахуванням наведеного, прокурор зазначає про істотне порушення відповідачем Договору, що є підставою для його розірвання відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), а також про наявність правових підстав для нарахування відповідно до пункту 12.10 Договору та стягнення у заявленій сумі неустойки на підставі статей 546, 549, 550, 612 ЦК України, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (далі – ГК України).
Правова позиція позивача.
Позивачем не подано до суду письмових пояснень по суті заявленого прокурором позову.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідачем не подано відзив на позов відповідно до приписів статей 165, 178 ГПК України.
Письмові пояснення.
Третьою особою не подано письмових пояснень щодо позову у відповідності до вимог статті 168 ГПК України.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
З матеріалів справи вбачається, що за результатами опрацювання веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель встановлено, що Замовником 15.05.2024 в електронній системі закупівель "Prozorro" опубліковано оголошення про проведення процедури відкритих торгів з особливостями про закупівлю робіт з будівництва автотранспортної бази для Комунального підприємства "Ужгородський муніципальний транспорт" Ужгородської міської ради по вул. Загорській, б/н в м. Ужгород, очікуваною вартістю 155 690 080,00 грн із строком виконання до 27.12.2025 (ідентифікатор закупівлі - UA-2024-05-15-012751-a). 
Згідно з планом фінансування роботи оплачуватимуться за рахунок коштів місцевого бюджету. 
Участь у закупівлі прийняв лише один учасник – Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ". 
У подальшому вказаного учасника визначено переможцем торгів з ціновою пропозицією 155 654 406,00 грн та 20.06.2024 укладено договір № 24-03/1217310 (далі також – Договір).
Відповідно до пункту 1.1 Договору у порядку i на умовах, визначених цим Договором, Підрядник бере на себе зобов`язання своїми силами та засобами, на власний ризик виконати i здати Замовнику об`єкт будівництва відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та в затверджений цим Договором термін, а Замовник зобов`язується надати Підряднику проектно-кошторисну документацію, забезпечити фінансування згідно договору, прийняти закінчений (виконаний) об`єкт i повністю оплатити вартість виконаних робі та матеріалів.
Відповідно до календарного графіку виконання робіт (додаток 2 до Договору) строк виконання робіт визначено виключно на 2024 та 2025 роки. Згідно з планом фінансування робіт (додаток 3 до Договору) кошти у сумі 16 518 000,00 грн передбачено на 2024 рік, а в сумі 139 136 406,00 грн – на 2025 рік. 
За положеннями пунктів 2.12-2.14 Договору роботи проводяться з матеріалів Підрядника. За умовами окремих додаткових угод частина робіт може проводитися з матеріалів Замовника. При виконанні робіт зі своїх матеріалів Підрядник несе відповідальність за їх доброякісність. При виконанні робіт з матеріалів Замовника Підрядник несе відповідальність за будь-які упущення, що призвели до втрати a6o псування цих матеріалів, i звітує перед Замовником про їх витрачання. 
Водночас, зі змісту укладених додаткових угод до Договору не вбачається домовленості сторін про виконання робіт з матеріалів Замовника.
Згідно з пунктом 3.1 Договору загальна вартість доручених робіт встановлюється згідно з договірною ціною i становить 155 654 406,00 грн, у тому числі ПДВ – 25 942 401,00 грн. Фінансування по договору здійснювалося відповідно до бюджетних асигнувань, а саме: у 2024 році в сумі 16 518 000,00 грн, у 2025 році – в сумі 139 136 406,00 грн. 
Крім того, Підрядник забезпечує комплектацію будівництва устаткуванням, меблями інвентарем за власні кошти з подальшою оплатою його Замовником на підставі накладних та актів приймання-передачі (пункт 3.10 Договору). 
Підрядник гарантує виконання взятих на себе зобов`язань, згідно з Договором своїм майном (пункт 3.16 Договору).
Відповідно до пункту 4.1 Договору строки виконання робіт визначаються датою їх початку та закінчення. Невід`ємною частиною договору підряду є календарний графік (Додаток № 2), в якому визначаються дати початку та закінчення всіх видів (етапів, комплексів) робіт, передбачених Договором. 
Згідно з пунктом 4.2 Договору строки виконання робіт по будівництву об`єкту визначаються: у 2024 році початок – червень, а закінчення – грудень; у 2025 році початок – січень, закінчення грудень. 
Згідно з пунктами 5.1-5.3 Договору здача-приймання виконаних робіт проводиться поетапно у відповідності з календарним планом виконання робіт та оформляється приймально-здавальними актами. Після завершення кожного етапу робіт Підрядник передає Замовнику акт про виконані роботи для підписання. При визначенні вартості виконаних обсягів робіт і проведенні взаєморозрахунків за виконані роботи по об`єкту будівництва застосовуються первинні облікові документи "Акт приймання виконаних будівельних робіт" (форма №КБ-2в) і "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати" (форма №КБ-3). 
Відповідно до пунктів 8.1-8.3 Договору Підрядник забезпечує відповідність якості будівельних матеріалів, конструкцій, устаткування, що постачаються ним, специфікаціям, державним стандартам, технічним умовам, а також наявність самих сертифікатів, технічних паспортів, інших документів, що засвідчують їх характеристики і якість. 
З метою контролю за відповідністю робіт та матеріальних ресурсів установленим вимогам Замовник забезпечує здійснення технічного нагляду за будівництвом у порядку, встановленому законодавством. 
Виявлені в процесі перевірок і випробувань неякісні роботи підлягають виправленню, а неякісні матеріали – заміні. У випадку невиконання цих вимог Підрядником у встановлені протоколами (актами) строки Замовник може залучити для виправлення неякісно виконаних робіт іншого виконавця. Компенсація витрат здійснюється за рахунок Підрядника, у тому числі шляхом утримання Замовником відповідних сум при розрахунках за виконані роботи.
Роботи, виконані з використанням матеріальних ресурсів, що не відповідають установленим вимогам, Замовником не оплачуються. 
Відповідно до пункту 15.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дня його підписання i діє до 31.12.2025, а в частині фінансових розрахунків – до повного їх виконання.
У подальшому, 25.12.2024 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до спірного Договору, пунктом 1 якої внесено зміни до пункту 3.1.1 Договору та викладено його в такій редакції: "Фінансування по договору буде здійснюватися відповідно до бюджетних асигнувань, а саме: у 2024 році в сумі 15 029 998,56 грн, у 2025 році – в сумі 140 624 407,44 грн". Паралельно відкориговано план фінансування. 
Додатковою угодою № 2 від 12.03.2025 сторонами повторно здійснено перерозподіл фінансування та визначено, що вартість робіт на 2024 рік становить 15 029 998,56 грн, на 2025 рік – 36 000 000,00 грн та на 2026 рік 104 624 407,44 грн. Сторонами також внесено зміни до пункту 15.1 Договору, яким визначено, що Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2026, а в частині фінансових розрахунків – до повного їх виконання.
Послідуючими додатковими угодами №№ 3-7 сторонами аналогічно коригувалось фінансування Договору (здійснювався перерозподіл коштів у відповідності до наявного фінансування). 
Судом встановлено, що останньою додатковою угодою № 7 визначено, що фінансування по договору буде здійснюватися відповідно до бюджетних асигнувань, а саме: на 2024 рік у сумі 15 029 998,56 грн, на 2025 рік – 0,00 грн та на 2026 рік – 140 624 407,44 грн. 
За даними Єдиного веб-порталу використання публічних коштів Замовником Підряднику на виконання договірних зобов`язань у грудні 2024 року оплачено 15 029 998,56 грн, тобто в межах виділених бюджетних асигнувань на 2024 рік. 
У подальшому оплати вказаного договору не здійснювались, кошти з таким цільовим призначенням на рахунки Підрядника не перераховувалися. 
Судом встановлено, що на час розгляду справи спірний Договір не розірвано і він надалі є чинним, упродовж 2025-2026 років не виконувався, докази зворотного у матеріалах справи відсутні.
Як вже зазначалось, Замовником Підряднику на виконання договірних зобов`язань у грудні 2024 року оплачено 15 029 998,56 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями № 461 від 03.07.2024, № 585 від 06.11.2024, № 664 від 03.09.2024 та № 1097 від 23.12.2024.
Разом з тим, вивченням стану виконання оспорюваного прокуратурою Договору встановлено підстави для його розірвання з огляду на таке.
Так, у провадженні Територіального управління Бюро економічної безпеки у Закарпатській області перебувало кримінальне провадження № 42024070000000185 від 17.12.2024 відносно посадових осіб Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 28, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, при виконанні вказаного вище Договору про закупівлю. 
У ході досудового розслідування встановлено, що на виконання умов Договору Підрядником на підтвердження обсягу та якості виконаних будівельних робіт складено та підписано у 2024 році 6 актів на загальну суму 15 029 998,56 грн, які підписані представниками Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради. 
На підставі вказаних актів Підряднику перераховано вказану вище суму коштів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
При цьому органом досудового розслідування з`ясовано, що станом на грудень 2024 року роботи, передбачені проєктно-кошторисною документацією до Договору, виконувалися із запізненням від визначеного графіку, і підстави для складання актів приймання виконаних будівельних робіт для отримання оплати в межах залишку коштів, виділених на 2024 рік, в розмірі 7 047 312,00 грн (16 518 000 4 955 400 (авансовий платіж в розмірі 30 %) – 508 703 – 4 006 585 = 7 047 312) були відсутні.
За доводами прокурора, з метою заволодіння бюджетними коштами 23.12.2024 посадові особи Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ", діючи умисно, зловживаючи своїми повноваженнями, за попередньою змовою, достовірно знаючи, що будівельні роботи по об`єкту будівництва протягом грудня 2024 року в повному обсязі згідно з графіком фактично не проведено, склали завідомо неправдиві офіційні документи – Акти № № 4, 5 форми № КБ-2в від 23.12.2024 "Приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024", Акт вартості придбаного устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до Акту форми № КБ-2в № 4 за грудень 2024, які засвідчили своїми підписами і скріпили печатками. 
Факт невиконання робіт встановлено органом досудового розслідування в ході проведення огляду місця події 10.01.2025, про що складено відповідний протокол. 
Судом встановлено, що на підставі вказаних документів Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради 25.12.2024 перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" грошові кошти з місцевого бюджету, з яких згідно з висновком судової експертизи внаслідок необґрунтованого та протиправного завищення об`єму і вартості нібито виконаних протягом грудня 2024 року робіт та придбаних Підрядником матеріалів (за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт та устаткування на будівельному майданчику) зайво незаконно перераховано грошові кошти з бюджету територіальної громади міста Ужгорода на рахунок суб`єкта господарювання в сумі 4 101 991,36 грн.
Також, за доводами прокурора, в подальшому Підрядник у 2025 році фактично розпочав виконання робіт, які мав виконати ще у грудні 2024 року згідно з відомостями актів виконаних робіт. 
Висновком наявної у матеріалах справи судової будівельно-технічної експертизи №42-25, проведеної по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42024070000000185 від 17.12.2024, встановлено, що станом на 10.03.2025 за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт вартість невідповідностей становила 3 100 098,36 грн. 
Судом встановлено, що лише станом на 03.07.2025 по актах виконаних робіт за 2024 рік невідповідностей не встановлено. 
Таким чином, за взятими зобов`язаннями Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" мало виконати у 2024 році роботи на загальну суму 16 518 000,00 грн. 
При цьому, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено факти підробки актів приймання виконаних будівельних робіт, що призвело до зайвої оплати бюджетних коштів станом на 10.01.2025 у сумі 4 101 991,36 грн, станом на 10.03.2025 – 3 100 098,36 грн, і тільки станом на 03.07.2025 відомості в актах за грудень 2024 року приведено до відповідності шляхом виконання необхідних робіт по Договору.
За доводами прокурора, з наведеного випливає констатація грубих порушень умов Договору зі сторони Підрядника, а саме передбачених:
- пунктом 1.1 (невиконання робіт у відповідності до затвердженої проектно-кошторисної документації та в затверджений термін);
- пунктами 3.4, 5.1-5.3 (підписання актів виконаних робіт без фактичного виконання обсягів робіт);
- пунктами 4.1, 4.2 (порушення строків виконання робіт з будівництва об`єкта);
- пунктом 6.1.2 (порушення вимоги щодо якості та терміну виконання робіт);
- пунктом 6.1.6 (невиконання робіт та підробка виконавчої документації);
- пунктом 6.1.10 (невідшкодування завданих збитків та несплата неустойки).
Також прокурор вказує, що в порядку статті 291 Кримінального процесуального кодексу України 15.08.2025 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №42024070000000185 від 17.12.2024 відносно Овечкіна Є.В. (головного спеціаліста відділу технічного нагляду Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради) та Кічука А.П. (директора Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ") за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 364, частиною 2 статті 28, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, скеровано до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, розгляд якого наразі триває.
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Конституційний Суд України рішенням від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо того, що вони надають прокурору можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 
Водночас у пунктах 3 та 4 резолютивної частини наведеного рішення Конституційного Суду України зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027, та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва. 
На вказане також звернув увагу Верховний Суд у пункті 68 постанови від 18.12.2025 у справі № 160/4161/24.
Чинним законодавством визначено дві умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді: 1) порушення або загроза порушення інтересів держави; 2) нездійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Щодо порушення інтересів держави.
Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 394/438/22 зазначив, що винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі №926/1111/15, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20, від 23.12.2021 у справі № 440/6596/18 тощо).
Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" цей Закон також має на меті адаптувати законодавство України acquis Європейського Союзу на виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони. 
Дотримання суворого порядку використання публічних коштів має забезпечити потребу фінансування соціально захищених статей, військових потреб, допомоги постраждалим, вимушеним переселенцям, відбудови нашої держави. А порушення такого порядку беззаперечно має тягнути за собою відповідну юридичну відповідальність та фінансові наслідки для винних осіб. 
За змістом частини 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
В силу частин 4, 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. 
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій. 
Метою ініціювання прокурором судового процесу є захист інтересів держави, але не інтересів органу державної влади, їх посадових чи службових осіб.
Захист від порушень права власності Українського народу, безперечно, належить до сфери державного інтересу й повинен забезпечуватись усіма передбаченими Конституцією України правовими механізмами, у тому числі через представництво інтересів держави в суді органами прокуратури. З огляду на зазначене інтерес держави не можна зводити лише до забезпечення функціонування її як цілісного інституту чи відповідних ланок державного механізму, зокрема тих, що здійснюють державний примус, цей інтерес є набагато об`ємнішим. 
Слід вказати, що інтереси держави, за загальним правилом, охоплюють собою і суспільні (публічні) інтереси, оскільки основне покликання держави (стаття 3 Конституції України гарантує те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави) – це максимально забезпечувати інтереси всіх соціальних груп для досягнення в суспільстві справедливості як найвищого блага.
У зв`язку з цим, уповноважені державні та інші органи зобов`язані вживати (реалізувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав. Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність використання бюджетних коштів, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес". 
Тобто, правильне застосування законодавства в сфері публічних закупівель, яке регулює одну з найбільш соціально значущих сфер – здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальної громади та об`єднань територіальних громад беззаперечно становить суспільний інтерес. 
У даному спорі інтерес держави полягає у забезпеченні законного, ефективного та цільового використання коштів місцевого бюджету, збереженні майнових інтересів територіальної громади, а також у недопущенні подальшого порушення бюджетної дисципліни, яке виникло внаслідок істотного та тривалого порушення умов договору про закупівлю робіт суб`єктом господарювання – Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ", за відсутності належної реакції з боку Замовника. 
Будівництво автотранспортної бази для Комунального підприємства "Ужгородський муніципальний транспорт" є об`єктом комунальної інфраструктури, що фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету, а отже перебуває у сфері підвищеного публічного інтересу. Реалізація такого проєкту безпосередньо пов`язана із забезпеченням сталого функціонування об`єктів комунальної власності, ефективного використання бюджетних ресурсів та реалізацією повноважень органів місцевого самоврядування в інтересах територіальної громади. 
Разом з тим, при наявності відповідного фінансування, укладений за результатами процедури публічної закупівлі договір фактично не виконується упродовж тривалого часу, що підтверджується відсутністю прийнятих та оплачених робіт, невиконанням календарного графіка, а також встановленими у межах кримінального провадження фактами складання та використання завідомо неправдивих актів приймання виконаних будівельних робіт у 2024 році з метою незаконного отримання бюджетних коштів.
Такі обставини свідчать не лише про порушення договірних зобов`язань приватним контрагентом, а й про реальне порушення інтересів держави у бюджетній сфері, яке проявляється у: 
- неотриманні територіальною громадою результату робіт, на який вона розраховувала при укладенні договору; 
- блокуванні бюджетних асигнувань під об`єкт, який фактично не будується; 
- створенні передумов для подальшого неефективного використання коштів бюджету у наступних бюджетних періодах; 
- легітимації правовідносин із суб`єктом господарювання, який виявив об`єктивну неспроможність виконувати договірні зобов`язання та допустив істотні порушення умов договору.
Окремим елементом інтересу держави у спірних правовідносинах є забезпечення надходжень до бюджету територіальної громади у вигляді штрафних санкцій (пені), нарахування яких прямо передбачено умовами Договору та нормами законодавства. 
Як зазначає прокурор, Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" допустило прострочення виконання робіт, які мали бути завершені до 31.12.2024, що тривало упродовж періоду з 01.01.2025 по 10.03.2025 (що є предметом доказування у цій справі). 
Загальний розмір пені, що заявлений до стягнення, становить 1 119 628,59 грн. Зазначені кошти за своєю правовою природою є надходженнями до місцевого бюджету, оскільки сплачуються на користь розпорядника бюджетних коштів – Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, та мають бути спрямовані на фінансування публічних потреб територіальної громади. 
Втім, як зазначає прокурор та вбачається з матеріалів справ, уповноваженим органом не було вжито жодних заходів щодо нарахування та стягнення вказаної пені, що фактично призвело до ненадходження до місцевого бюджету понад 1,1 млн грн, які могли бути використані для фінансування соціальних, інфраструктурних та оборонних потреб громади в умовах воєнного стану. 
Таким чином, бездіяльність Замовника щодо реалізації передбачених договором та законом повноважень зі стягнення штрафних санкцій створює реальну та доведену загрозу інтересам держави у бюджетній сфері, оскільки призводить до ненадходження обов`язкових платежів до бюджету та фактичного потурання порушенню принципів ефективного, результативного і цільового використання публічних коштів. 
За таких обставин інтерес держави полягає не лише у припиненні правовідносин за договором, який істотно порушується та не виконується, але й у відновленні майнових прав територіальної громади шляхом стягнення нарахованих штрафних санкцій, що зумовлює необхідність прокурорського втручання та звернення до суду в інтересах держави.
Додатково суд враховує, що спірні правовідносини виникли та реалізуються в умовах дії правового режиму воєнного стану, за яких держава здійснює перерозподіл бюджетних ресурсів на потреби оборони, безпеки та забезпечення критичних функцій публічної влади. За таких обставин неефективне або протиправне використання бюджетних коштів (публічного майна) безпосередньо впливає на можливість держави виконувати покладені на неї публічні функції, що об`єктивно посилює інтерес держави у відновленні законності та зумовлює необхідність прокурорського втручання. 
Отже, у даному випадку інтерес держави не зводиться виключно до наявності договірного спору між замовником і підрядником, а полягає у необхідності припинення правовідносин, які призводять до неефективного та ризикового використання бюджетних коштів, притягнення до відповідальності Підрядника, усунення негативних наслідків істотного порушення договору та відновлення законності у сфері публічних закупівель і управління комунальним майном. 
Саме з метою захисту цих інтересів прокурор звернувся до суду з вимогою про розірвання договору про закупівлю та стягнення штрафних санкцій.
Щодо органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина 4 статті 53 ГПК України). 
У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункт 2 резолютивної частини). 
Так, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. 
У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування затверджують програми соціально-економічного розвитку і контролюють їх виконання, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання. 
Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18). 
Відповідно до частини 4 статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. 
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина 1 статті 11 вказаного закону). 
Судом встановлено, що рішенням сесії Ужгородської міської ради від 28.10.2021 №479 затверджено Положення про департамент міської інфраструктури. 
Згідно з вказаним положенням Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради є виконавчим органом міської ради, утворюється міською радою, підзвітний і підконтрольний міській раді, підпорядкований виконавчому комітету міської ради, міському голові та заступнику міського голови відповідно до розподілу повноважень, а з питань здійснення делегованих повноважень підконтрольний відповідним органам виконавчої влади. 
Майно департаменту є комунальною власністю та належить йому на правах оперативного управління.
Основними завданнями департаменту, зокрема, є: захист майнових прав та інтересів територіальної громади міста Ужгорода; забезпечення комплексного і ефективного використання комунального майна; контроль за ефективним використанням і збереженням майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста і закріплене за підприємствами, установами та організаціями різних форм власності; забезпечення виконання завдань із будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, адміністративних будівель, об`єктів освіти, охорони здоров`я, зв`язку, транспорту, торгівлі, громадського харчування, комунального господарства, культурно-побутового й іншого призначення, будівництво житлових будинків та ефективного використання капітальних вкладень, що спрямовуються на досягнення зазначеної мети 
Відповідно до пункту 3.2 Положення Департамент, відповідно до покладених на нього завдань, самостійно здійснює поточне оперативне управління майном об`єктів комунальної власності територіальної громади міста, зокрема, здійснює технічний нагляд за будівництвом, реконструкцією, реставрацією, капітального ремонту, контроль за відповідністю обсягів та якістю виконаних робіт проєктам, технічним умовам і стандартам; здійснює розрахунки з підрядниками та іншими організаціями за виконані роботи та послуги; перевіряє подані до оплати документи підрядних, постачальних, проєктних, розвідувальних та інших організацій щодо виконання робіт, поставки продукції та надання послуг. 
У сфері юридичної роботи відповідно до пункту 2.8 Положення Департамент організовує правову роботу, спрямовану на правильне застосування, неухильне додержання та запобігання невиконанню вимог актів законодавства, інших нормативних документів; організовує захист інтересів департаменту в судах та інших органах під час розгляду правових питань і спорів; забезпечує ведення претензійної і позовної роботи, забезпечення здійснення представництва інтересів департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради, виконавчого комітету, відповідно до законів, положень, актів міської ради та її виконавчого комітету. 
Судом враховується, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина 2 статті 598 ЦК України).
Так, у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі № 161/13862/19 викладено позицію про те, що тлумачення частини 2 статті 598 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що вказаною нормою допускається два варіанти припинення зобов`язання: (а) внаслідок односторонньої відмови від виконання зобов`язання з передбачених договором чи законом підстав. Наприклад, у разі порушення зобов`язання іншою стороною (частина 3 статті 615 ЦК України); (б) на вимогу однієї зі сторін зобов`язання шляхом пред`явлення позову. 
У частині 2 статті 598 ЦК України правом вимагати припинення зобов`язання наділяється лише його сторона. Особа, яка не була стороною зобов`язання на момент його виникнення, та яка не набула статус сторони зобов`язання не може вимагати припинення зобов`язання. 
З урахуванням викладеного, у даній справі прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, що відповідає наведеному правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.
Щодо нездійснення уповноваженим органом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. 
Другим елементом, який з огляду на норми статті 23 Закону України "Про прокуратуру" становить невід`ємну частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень.
При цьому "нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій" обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд вказав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019). 
У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру", з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі №910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17. 
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Судом встановлено, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснює. 
Закарпатською обласною прокуратурою листом від 18.12.2025 № 15-975ВИХ-25 поінформовано Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради стосовно необхідності захисту інтересів держави внаслідок допущених порушень при виконанні договору № 24-03/1217310 від 20.06.2024 з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ".
У відповідь на вказаний лист, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради листом від 06.01.2026 № 1326/24.01-11 повідомив прокуратуру про те, що роботи по спірному Договору у 2025 році не виконувалися, листування з Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" з питань відшкодування збитків, застосування санкцій не здійснювалося. 
При цьому, позивачем не висловлено жодних намірів на вжиття таких та подальше звернення до суду з відповідним позовом, як і не висловлено заперечень щодо описаних порушень інтересів держави. Зворотного матеріали справи не містять.
Судом враховується, що уповноважений орган – Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, будучи розпорядником бюджетних коштів та стороною договору, не реалізував передбачені договором і законом механізми захисту майнових інтересів територіальної громади: не ініціював розірвання договору, не застосував штрафні санкції, не заявив вимог про відшкодування збитків та фактично допустив продовження дії Договору за умов його системного невиконання. 
Така бездіяльність Замовника унеможливлює самостійний та ефективний захист порушених публічних інтересів, що відповідає критеріям, визначеним статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та обумовлює необхідність втручання прокурора з метою поновлення порушених інтересів держави.
Судом також враховується, що метою листа Закарпатської обласної прокуратури від 18.12.2025 № 15-975ВИХ-25 було забезпечення вжиття уповноваженим органом заходів щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із зверненням до суду щодо припинення правовідносин між сторонами договору, по якому допущено істотні порушення умов та стягнення штрафних санкцій. Однак, констатовані порушення залишилися без належного реагування. Докази зворотного у матеріалах справи відсутні.
У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 917/665/20, від 07.04.2021 у справі № 913/124/20, від 09.06.2021 у справі № 916/1674/18 зроблено наступні висновки:
- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт не звернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;
- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;
- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; такий підхід є занадто формалізованим, критерій "розумності" строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у пунктах 66-79 постанови від 18.06.2021 у справі №927/491/19. 
Суд відзначає, що у даній справі обчислення розумного строку для реагування повинно враховувати не лише дату повідомлення прокурора, а від того моменту коли уповноважений орган міг дізнатись про порушення інтересів держави. Щонайменше з грудня 2024 року, тобто з моменту складання актів виконаних робіт, та при констатації подальшого невиконання робіт, у тому числі в межах кримінального провадження, зокрема при залученні начальника юридичного відділу Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради представником потерпілого у кримінальному провадженні (постанова про залучення представника потерпілого від 29.07.2025), позивач зобов`язаний був відреагувати у спосіб, встановлений Договором та положеннями ЦК України. 
Невжиття уповноваженим органом жодних заходів, у тому числі неподання до суду позовної заяви, свідчить про неналежне здійснення ним своїх повноважень. Внаслідок чого інтереси держави залишаються незахищеними.
Аналіз норм господарського процесуального законодавства України та Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що жодним законодавчим актом не передбачено отримання згоди суб`єкта владних повноважень на представництво прокурором інтересів держави в суді, як і не передбачено дотримання прокурором часового проміжку між повідомленням уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави органу про представництво інтересів держави та вжиттям прокурором заходів представницького характеру, шляхом звернення до суду з позовною заявою. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади – та звернення до суду з позовом.
Норма статті 23 Закону України "Про прокуратуру" вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради, цей факт свідчить, що орган влади не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Більше того, встановлення будь-яких причин нездійснення уповноваженим органом своїх функцій не може обмежувати державу в праві на судовий захист.
За таких обставин є доведеною позиція прокурора про те, що уповноважений орган, неналежно виконує покладені на нього повноваження щодо захисту інтересів держави, а тому прокурор набув обов`язку звернутись до суду в інтересах держави з даним позовом. 
Звернення прокурора до суду з позовом є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою і не висловив наміру такого звернення, оскільки лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість захисту інтересів держави. 
Окрім цього, суд констатує, що прокурором дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з чим попередньо до пред`явлення позову Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради повідомлено листом від 12.02.2026 № 15-128ВИХ-26 про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом звернення до Господарського суду Закарпатської області із вказаним позовом.
Щодо вимоги про розірвання договору.
Надаючи оцінку погодженим сторонами умовам Договору, суд враховує визначений Договором обов`язок Підрядника виконати роботи по об`єкту будівництва своїми силами та засобами до кінця 2025 року.
Водночас обов`язок виконання Договору існує незалежно від наявності/відсутності фінансування Замовника. Відсутність фінансування Договору сторонами визначено лише як підставу для регулювання договірних відносин шляхом укладання додаткових угод, які є невід`ємними частинами Договору підряду. 
При цьому щодо наявності підстав для врахування судом наданого прокурором до матеріалів справи висновку експерта з питань судової будівельно-технічної експертизи від 21.07.2025 № 42-25, проведеної за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024070000000185 від 17.12.2024, та проведених оглядів місця події відповідно до протоколів від 10.01.2025, від 10.03.2025 та від 03.07.2025, суд виходить з такого.
Так, згідно зі статтею 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5, визначають, що об`єктом інженерно-екологічної експертизи можуть бути матеріалізовані джерела інформації, зафіксовані у схемах, планах, фотографіях, протоколах та інших матеріалах справи. Вибір методики та способу проведення дослідження належить виключно до компетенції експерта.
В аспекті викладеного суд також звертається до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 05.03.2024 у справі № 910/3374/23, згідно з якими та обставина, що експертиза проведена не за ухвалою суду у справі, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особа, яка проводила цю експертизу є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже є допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності із іншими доказами у справі (постанови Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 450/3032/19, від 07.02.2024 у справі № 201/11458/20).
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (пункт цієї 105 постанови).
Господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах висновки судових експертиз, які було проведено в межах провадження з іншої справи (постанови Верховного Суду від 05.12.2023 у справі № 910/6720/22, від 23.05.2023 у справі № 914/1883/22, від 04.07.2019 у справі № 922/101/16, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18).
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 ГПК України, при цьому, сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу тощо (постанови Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №923/188/20 та від 05.03.2024 у справі № 910/3374/23).
Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 201/11458/20).
У постанові від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи скаржника щодо неналежності та недопустимості доказу висновку експертизи, проведеної в межах досудового розслідування, зазначивши, що належним чином засвідчена копія висновку експерта була отримана судом на підставі ухвали безпосередньо від слідчого відділу поліції, й оцінка цьому висновку була надана судами з урахуванням положень процесуального законодавства, зокрема, статей 76 – 79 ГПК України.
Узагальнюючи висновки щодо прийняття копії висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, Верховний Суд у постанові від 05.03.2024 у справі №910/3374/23 вказав наступне:
- висновок експерта, складений в рамках кримінального провадження на виконання рішення органу досудового розслідування, є допустимим письмовим доказом у справі, за умови, що експерт є атестованим і попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- копія висновку експерта має бути належним чином засвідчена;
- для прийняття копії висновку експерта не потрібно окремого дозволу слідчого чи вироку суду у кримінальному провадженні;
- цей доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює копію висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі;
- сторони мають право надати суду докази на спростування висновку експерта, клопотати про виклик експерта до суду; про призначення додаткової або повторної експертизи тощо.
У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 461/3675/17 колегія суддів врахувала допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не був ухвалений.
За приписами частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, господарський суд дійшов переконання про можливість дослідження та оцінки як доказу описаного вище висновку експертизи.
Так, судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом (частина 1 статті 7 Закону України "Про судову експертизу").
Стаття 98 ГПК України встановлює вимоги до висновку експерта. Так, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Наведеним вимогам висновок судової будівельно-технічної експертизи від 21.07.2025 № 42-25, проведеної за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024070000000185 від 17.12.2024, відповідає, чого відповідачем у встановленому порядку не спростовано.
Відтак, зазначений висновок судової експертизи, отриманий в межах кримінального провадження № 42024070000000185 від 17.12.2024, є належним та допустимим доказом за даним позовом, який узгоджується з іншими доказами у справі та не суперечить їм, оскільки у ньому містяться відомості, що безпосередньо стосуються предмету доказування.
Окрім цього, суд зауважує, що надані прокурором протоколи огляду місця події від 10.01.2025, від 10.03.2025 та від 03.07.2025, складені в межах кримінального провадження №42024070000000185, яке триває станом на дату прийняття даного судового рішення, також є достатнім доказом невиконання Підрядником відповідних робіт за Договором, з урахуванням доданих до матеріалів справи інших доказів, які зворотного не доводять.
Отже, як уже зазначалося судом, безвідносно до актів виконаних робіт за 2024 рік, Підрядник роботи у строки, передбачені Договором, не виконав, що стало відомо після проведення органом досудового розслідування огляду об`єкта будівництва та проведення відповідних експертних досліджень. 
Суд враховує, що відповідальність сторін і порядок вирішення спорів визначені у розділі 12 Договору. 
За положеннями вказаного розділу у разі порушення своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором i чинним в Україні законодавством. 
Порушенням зобов`язання є його невиконання a6o неналежне виконання, виконання порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
У разі порушення зобов`язань за договором підряду можуть настати такі правові наслідки: припинення виконання зобов`язань договором підряду внаслідок односторонньої відмови від нього; зміна умов договору підряду; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Сторона, що порушила майнові права aбo законні інтереси іншої сторони, зобов`язана поновити їх, не чекаючи пред`явлення їй претензії чи звернення до суду. 
У разі необхідності відшкодування збитків aбo застосування інших санкцій сторона, права a6o законні інтереси якої порушено, з метою вирішення має право звернутися спору до порушника з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.
Претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання. Обґрунтовані вимоги заявника порушник зобов`язаний задовольнити.
У разі, коли сторона, що порушила майнові права або законні інтереси іншої сторони, протягом місяця не дасть відповіді на претензію або відмовиться повністю або частково її задовольнити, сторона, права або законні інтереси якої порушено, має право звернутися з відповідним позовом до суду.
У випадку порушення терміну виконання робіт з вини Підрядника, останній сплачує Замовнику пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми невиконаних робіт за кожен день затримки.
За перевищення передбачених цим Договором термінів виконання етапів робіт згідно з календарним планом, за умови відсутності у цьому перешкод з боку Замовника, Підрядник сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,5% вартості невиконаних робіт відповідного етапу за кожний день прострочення.
Усі спори, пов`язані із цим Договором, вирішуються шляхом переговорів між представниками сторін. Якщо неможливо дійти згоди шляхом переговорів, спір вирішується в судовому порядку згідно із чинним в Україні законодавством.
Відтак, за неналежне виконання та невиконання умов Договору Замовник, у відповідності до пунктів 12.2, 12.4, 12.6, 12.14 Договору, вправі вживати заходів досудового врегулювання спірних питань, а при неефективності таких – вирішувати спори в судовому порядку.
Частиною 1 статті 530 ЦК України щодо строку (терміну) виконання зобов`язання задекларовано загальне правило, згідно з яким у випадку, коли у зобов`язанні встановлений строк (у понятті – термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін.
Таке зобов`язання є зобов`язанням з визначеним строком (терміном) його виконання.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. 
Відповідно до статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. 
За положеннями статті 849 ЦК України Замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. 
За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (частина 2 статті 852 ЦК України). 
За загальним правилом, визначеним у частині 1 статті 651 ЦК України), що кореспондуються з приписами статті 188 ГК України (що був чинним діяв на момент укладення Договору), зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
Таким чином, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 910/2683/19, від 17.03.2020 у справі №911/1102/19, від 07.08.2018 у справі № 910/22259/17, від 14.08.2018 у справі №910/22454/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17, від 02.10.2018 у справі №910/21033/17, від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 19.02.2019 у справі № 910/4427/18, від 03.12.2019 у справі №910/5001/19).
Оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотного порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Отже, розглядаючи спірні правовідносини та застосовуючи частину 2 статті 651 ЦК України підлягають встановленню судом обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема щодо існування саме істотного порушення договору та якими доказами таке істотне порушення підтверджується; суду належало перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. 
До таких висновків дійшов Верховний Суд та виклав їх у постанові від 29.04.2021 у справі № 916/3904/19. 
Суд висновує, що невиконання робіт по Договору дотепер є очевидним позбавленням сторони того, на що вона розраховувала при укладенні Договору, а відсутність реагування з метою застосування санкції відносно Підрядника може свідчити про завдання збитків відповідній територіальній громаді.
Касаційний господарський суд вказаній у вище справі також звернув увагу на існування сталої практики Верховного суду відносно критеріїв визначення "істотного порушення" при застосуванні положень статей 651 та 652 ЦК України, які встановлюють підстави зміни або розірвання договору, а також на те, що вони є загальними для усіх майнових правовідносин, а, отже, вказані висновки повинні враховуватись судами під час вирішення аналогічних спорів (близька за змістом правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/1655/18).
У спірних правовідносинах виявлені недоліки, зокрема, неналежне виконання умов Договору у 2024 році (включення до актів виконаних робіт обсягів робіт, які фактично не виконані, порушення строків виконання робіт) та невиконання робіт по об`єкту будівництва дотепер, судом визнається як істотне порушення умов Договору.
Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі.
Водночас, частиною 2 статті 13 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. 
Таким чином, частина 1 статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.
Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.
Отже, як встановлено судом, між Підрядником та Замовником на підставі їх волевиявлення шляхом договірних відносин врегульовано питання щодо умов виконання укладеного між ними Договору, строків (термінів) виконання передбачених Договором робіт, можливість застосування штрафних санкцій за порушення наведених вище умов Договору, а також підстав та порядку розірвання Договору. 
Проте, зобов`язання Підрядником належним чином не виконано (зворотного відповідачем не доведено), що безумовно становить суспільний інтерес та порушує інтереси держави, а також є підставою для розірвання Договору.
Отже, здійснивши аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам відповідно до вимог статті 86 ГПК України, врахувавши положення пунктів 12.2, 12.4 Договору, статей 651, 852 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги прокурора щодо розірвання у судовому порядку Договору від 20.06.2024 № 24-03/1217310, укладеного між Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ".
Щодо вимоги про стягнення неустойки (пені).
Як зазначає прокурор, поза увагою Замовника залишились пункти Договору, які уповноважують сторону вживати заходів в частині застосування штрафних санкцій відносно Підрядника, зокрема нарахування пені
Так, у відповідності до пунктів 6.1.10, та 12.10 Підрядник зобов`язується відшкодувати відповідно до законодавства та договору підряду завдані Замовнику збитки та сплатити неустойку у випадку наявності вини Підрядника, доведеної у встановленому чинним законодавством порядку, а за перевищення передбачених цим Договором термінів виконання етапів робіт згідно з календарним планом, за умови відсутності у цьому перешкод з боку Замовника, Підрядник сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,5% вартості невиконаних робіт відповідного етапу за кожний день прострочення. 
Відповідно до пункту 12.4 Договору у разі необхідності відшкодування збитків aбo застосування інших санкцій сторона, права aбo законні інтереси якої порушено, з метою вирішення спору має право звернутися до порушника з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.
При цьому відповідно до пункту 12.13 Договору сплата санкцій не звільняє винну сторону від виконання договірних зобов`язань. 
Отже, як встановлено судом, між Підрядником та Замовником на підставі їх волевиявлення шляхом договірних відносин врегульовано питання умов виконання укладеного між ними Договору, строків (термінів) виконання передбачених Договором робіт, можливість застосування штрафних санкцій за порушення наведених вище умов Договору, а також підстав та порядку розірвання Договору. 
Проте, зобов`язання Підрядником належним чином не виконано, відповідні штрафні санкції не сплачено, що безумовно становить суспільний інтерес та порушує інтереси держави, а також є підставою для розірвання Договору та стягнення штрафних санкцій. 
Згідно з положеннями статей 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.
Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частиною 1 статті 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. 
Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності. 
Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 01.08.2022 у справі №917/1056/20, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання робіт, підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 1% загальної вартості робіт, за кожний календарний день прострочення, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 10 відсотків від вартості робіт, суд першої інстанції вірно встановивши, що відповідачем порушено строки виконання робіт за договором, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для нарахування позивачем штрафних санкцій за договором.
Щодо спору у даній справі в частині заявленої вимоги про стягнення пені, то, як уже зазначалося, судом встановлено факт несвоєчасного виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" підтверджуєтеся висновком експерта з питань судової будівельно-технічної експертизи від 21.07.2025 № 42-25 та проведеними оглядами місця події. 
Остаточною редакцією календарного графіку виконання робіт (додаток № 2 до Договору у редакції, затвердженій додатковою угодою від 21.11.2025 № 7), передбачено виконання робіт упродовж червня-грудня 2024 року на суму 15 029 998,56 грн (у відповідності до плану фінансування по об`єкту (додаток № 3 до Договору у редакції, затвердженій додатковою угодою від 21.11.2025 № 7). 
Так, в ході досудового розслідування зафіксовано як мінімум 2 факти порушення строків виконання робіт, що мали бути виконані у строк до 31.12.2024 (проведеними оглядами місця події від 10.01.2025 та 10.03.2025). 
Відтак за період з 01.01.2025 по 10.03.2025 за кожен день прострочення Підрядник мав сплатити пеню в розмірі 0,5 % вартості невиконаних робіт. 
Висновком експертизи у кримінальному провадженні встановлено, що станом на 10.01.2025 за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт вартість невідповідностей становила 4 101 991,36 грн. 
Цим же висновком експертизи встановлено, що станом на 10.03.2025 за рахунок відсутності об`єму виконаних робіт вартість невідповідностей становила 3 100 098,36 грн. 
І тільки 03.07.2025 по актах виконаних робіт за 2024 рік невідповідностей не встановлено. 
Враховуючи встановлену вартість невідповідностей (невиконаного відповідачем обсягу робіт за Договором) з 01.01.2025 по 10.01.2025, розмір пені становить 205 099,57 грн (4 101 991,36 * 0,5% * 10 днів = 205 099,57), а з 11.01.2025 по 10.03.2025 – 914 529,02 (3 100 098,36 * 0,5 % * 59 днів = 914 529,02). Таким чином, загальна сума пені становить 1 119 628,59 грн (205 099,57 + 914529,02).
Враховуючи викладене вище, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання за Договором, зокрема щодо невиконання робіт по об`єкту будівництва у строки, встановлені цим Договором, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" підлягають стягненню штрафні санкції (пеня) у заявленому прокурором розмірі в сумі 1 119 628,59 грн.
При цьому судом також враховується, що після закриття судом підготовчого провадження у цій справі ухвалою від 09.04.2026, відповідач 16.04.2026 змінив своє місцезнаходження (з – 88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вулиця Корзо, будинок 7, квартира 7; на – 49038, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Мудрого Ярослава Князя, будинок 68).
В подальшому, 23.04.2026 відповідач повторно змінив своє місцезнаходження (з – 49038, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Мудрого Ярослава Князя, будинок 68; на – 61001, Харківська обл., місто Харків, проспект Аерокосмічний, будинок 1/2), а також змінив назву з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Волігробіз".
Відповідно до частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
Однак відповідач не повідомив суд про зміну свого місцезнаходження.
Відповідно до частини 2 статті 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.
Окрім цього, відповідно до статті 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру. Юридична особа не має права використовувати найменування іншої юридичної особи.
Назва юридичної особи є її необхідною ознакою, яка забезпечує участь у цивільному обороті від свого імені та слугує засобом її індивідуалізації, що дозволяє відокремити її від інших юридичних осіб. Назва юридичної особи може зазнавати змін. Зміна назви юридичної особи проявляється в її зовнішній літеральній корекції. Зміна назви юридичної особи тягне лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.
В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження та найменування юридичної особи (частина 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").
Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (частина 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 191/81/17, зміна назви юридичної особи тягне тільки правовий наслідок проведення державної реєстрації змін, пов`язаних зі зміною назви, до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відтак, зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва у зв`язку з відсутністю нового учасника цивільних відносин, якому мають перейти права та обов`язки особи, яка вибула, та юридичної незмінності правопопередника - учасника цивільних відносин, який вибуває зі складу учасника цивільного відношення. Отже, наслідком зміни назви юридичної особи не є правонаступництво в цивільних відносинах.
Сама лише зміна найменування юридичної особи, її місцезнаходження, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи, не означають її припинення шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни особи у відносинах, які породжують правонаступництво, наслідком чого є залучення правонаступника відповідного учасника справи. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.10.2022 р. у справі № 910/18692/21.
Таким чином, незважаючи на те, що в процесі розгляду справи № 907/192/26 відбулась зміна місцезнаходження відповідача з міста Ужгород Закарпатської області до міста Харкова, а також зміна його назви, при цьому правонаступництва не відбулося, а сама лише зміна найменування та адреси юридичної особи не означає її реорганізації, суд доходить висновку що, справа повинна бути розглянута Господарським судом Закарпатської області, оскільки прийнята останнім з додержанням правил підсудності, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Волігробіз" (код ЄДРПОУ 39958007) є належним відповідачем у справі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення повністю.
Розподіл судових витрат.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Розірвати договір підряду від 20.06.2024 № 24-03/1217310, укладений між Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ" (попереднє найменування, нове найменування – Товариство з обмеженою відповідальністю "Волігробіз") про закупівлю робіт з будівництва автотранспортної бази для КП "Ужгородський муніципальний транспорт" Ужгородської міської ради по вул. Загорській, б/н в м. Ужгород на суму 155 654 406,00 грн. 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волігробіз" (попереднє найменування – Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ") (61001, Харківська обл., м. Харків, п-т Аерокосмічний, будинок 1/2, код в ЄДРПОУ 39958007) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, Площа Поштова, 3, код в ЄДРПОУ 36541721) пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 119 628,59 грн (один мільйон сто дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 59 коп.)
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волігробіз" (попереднє найменування – Товариство з обмеженою відповідальністю "Перспектива КТ") (61001, Харківська обл., м. Харків, п-т Аерокосмічний, будинок 1/2, код в ЄДРПОУ 39958007) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, код ЄДРПОУ 02909967) 16 097,94 грн (шістнадцять тисяч дев`яносто сім гривень 94 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору. 

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 10.06.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко