Справа № 750/4047/26 	Головуючий у 1 інстанції Сапон А. В. 	
Провадження № 33/4823/593/26 	  	
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП  	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Куценко М. О. за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвоката Халупко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Халупко С.В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2026 року, 

У С Т А Н О В И В :
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2026 о 22.59 год. ОСОБА_1 по вул. Шевченка, 116 в м. Чернігові, керував транспортним засобом марки «BMW X5» номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, звужені зіниці, які не реагують на світло, та відмовився від проходження, відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, захисник Халупко С.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. На обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, не перевірив законність зупинки транспортного засобу, не надав належної оцінки доводам захисту щодо відсутності достатніх ознак наркотичного сп`яніння, порушення процедури направлення на медичний огляд, незастосування спеціального порядку, передбаченого ст. 266-1 КУпАП, а також безпідставно визнав доведеним факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.
У судовому засіданні захисник підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотань про його відкладення не подав. 
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, безпосередньо дослідивши відеозапис із нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, заслухавши пояснення захисника та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та її вирішення у точній відповідності із законом.
За змістом статей 251, 252 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі докази підлягають оцінці судом за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні у сукупності.
Згідно зі ст. 280 КУпАП під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна у його вчиненні особа, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також встановити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема, настає у разі відмови водія транспортного засобу від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Обов`язок водія пройти такий огляд на законну вимогу поліцейського передбачений п. 2.5 Правил дорожнього руху України, а порядок проведення огляду визначений ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року.
З огляду на зміст апеляційної скарги апеляційний суд перевіряє, чи були у працівників поліції законні підстави для зупинки транспортного засобу, чи виникли передбачені законом підстави для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, чи дотримано встановленої законом процедури його проведення та чи підтверджується матеріалами справи факт свідомої відмови особи від проходження такого огляду.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність зупинки транспортного засобу. Доводи апеляційної скарги про те, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , був зупинений без передбачених законом підстав, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право зупиняти транспортний засіб, зареєстрований в іншій державі, з метою перевірки дотримання вимог законодавства щодо його використання на митній території України.
Із дослідженого апеляційним судом відеозапису вбачається, що після зупинки автомобіля працівник поліції повідомив водієві причину зупинки, пов`язану із перевіркою транспортного засобу, зареєстрованого в іншій державі. Зазначені обставини узгоджуються із рапортом працівника поліції та іншими матеріалами справи.
Посилання захисника на практику Верховного Суду щодо недопустимості доказів, отриманих унаслідок незаконної зупинки транспортного засобу, не спростовують наведених висновків, оскільки у справах, на які він посилається, судами були встановлені інші фактичні обставини, а саме відсутність передбаченої законом підстави для зупинки транспортного засобу. У цій справі такі обставини під час апеляційного перегляду свого підтвердження не знайшли. Крім того, після зупинки транспортного засобу та під час безпосереднього спілкування з водієм працівниками поліції були виявлені ознаки можливого наркотичного сп`яніння, що відповідно до ст. 266 КУпАП, Порядку № 1103 та Інструкції № 1452/735 утворило самостійну правову підставу для вимоги пройти медичний огляд.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності зупинки транспортного засобу не знайшли свого підтвердження, а тому не можуть бути підставою для визнання недопустимими інших доказів, зібраних під час подальшого провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що працівниками поліції не було встановлено достатніх об`єктивних ознак наркотичного сп`яніння, а відтак вимога про проходження медичного огляду була незаконною, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 266 КУпАП, Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, та Інструкції № 1452/735, направлення водія до закладу охорони здоров`я здійснюється у разі виявлення поліцейським ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. При цьому закон не покладає на поліцейського обов`язку встановлювати факт перебування особи у стані наркотичного сп`яніння. Встановлення такого факту належить виключно до компетенції лікаря під час проведення медичного огляду. Завданням поліцейського на цьому етапі є виявлення зовнішніх ознак, які відповідно до вимог закону та Інструкції дають достатні підстави для направлення особи на медичний огляд. 
Апеляційний суд безпосередньо дослідив відеозапис із нагрудних відеореєстраторів працівників поліції та встановив, що після законної зупинки транспортного засобу під час спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції звернули увагу на його фізичний стан та поведінку, після чого повідомили про виявлені ознаки, які, на їх переконання, свідчили про можливе перебування водія у стані наркотичного сп`яніння. Як убачається із протоколу про адміністративне правопорушення, направлення на медичний огляд та дослідженого відеозапису, такими ознаками були звужені зіниці, які не реагували на світло, виражене тремтіння пальців рук та різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Зазначені ознаки послідовно зафіксовані у процесуальних документах і узгоджуються між собою. Крім того, під час спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 повідомив про періодичне вживання наркотичних засобів. Апеляційний суд оцінює цю обставину не як самостійний доказ перебування особи у стані наркотичного сп`яніння, а як одну із фактичних обставин, яка у сукупності з іншими встановленими даними могла бути врахована працівниками поліції при прийнятті рішення про направлення водія на медичний огляд.
Посилання захисника на те, що виявлені працівниками поліції ознаки могли бути викликані хвилюванням, індивідуальними фізіологічними особливостями або іншими причинами, апеляційний суд відхиляє. Такі доводи мають характер припущень і не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. Більше того, саме проведення медичного огляду у спеціалізованому закладі охорони здоров`я було процесуальним способом перевірки наявності чи відсутності стану наркотичного сп`яніння та могло підтвердити або спростувати пояснення особи щодо причин наявності відповідних ознак. Проте від проходження такого огляду ОСОБА_1 відмовився.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що на момент направлення ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я у працівників поліції існували достатні та об`єктивні підстави вважати, що водій може перебувати у стані наркотичного сп`яніння, а тому вимога пройти медичний огляд відповідала вимогам ст. 266 КУпАП, Порядку № 1103 та Інструкції № 1452/735.
Доводи захисника про те, що працівниками поліції не було дотримано встановленої законом процедури направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, а відмова від його проходження не була усвідомленою та добровільною, також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Із дослідженого відеозапису вбачається, що після повідомлення ОСОБА_1 про виявлені ознаки можливого наркотичного сп`яніння працівники поліції запропонували йому пройти медичний огляд у визначеному законом закладі охорони здоров`я, повідомили про причини такого направлення та роз`яснили правові наслідки відмови від його проходження, у тому числі передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративну відповідальність.
Направлення на медичний огляд було складено до оформлення протоколу про адміністративне правопорушення. Його зміст було оголошено ОСОБА_1 , після чого йому було надано достатній час для прийняття рішення щодо проходження огляду. Як убачається із відеозапису, особа мала можливість спілкуватися телефоном, після чого, усвідомлюючи зміст запропонованої процесуальної дії та її можливі правові наслідки, відмовилася від проходження медичного огляду.
Факт відмови підтверджується як поведінкою ОСОБА_1 , зафіксованою на відеозаписі, так і його підписом у направленні на медичний огляд та відповідними записами у протоколі про адміністративне правопорушення.
При цьому сам по собі підпис особи не свідчить про добровільність її відмови, однак у сукупності із дослідженим відеозаписом, змістом процесуальних документів та послідовністю дій працівників поліції він підтверджує, що ОСОБА_1 був належним чином поінформований про порядок проведення медичного огляду, свої процесуальні права та правові наслідки відмови від його проходження. Апеляційний суд виходить із того, що юридично значущою відмовою у розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП є свідоме невиконання особою законної вимоги поліцейського пройти огляд після належного роз`яснення підстав його проведення та правових наслідків такої відмови. При цьому вирішальне значення має не використання особою певної словесної форми відмови, а її фактична поведінка, яка свідчить про небажання пройти огляд у встановленому законом порядку. Саме така поведінка ОСОБА_1 встановлена апеляційним судом у цій справі.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги про порушення процедури направлення на медичний огляд та відсутність належної відмови є безпідставними.
Окремим доводом апеляційної скарги є твердження захисника про те, що після встановлення факту проходження ОСОБА_1 військової служби працівники поліції були зобов`язані припинити оформлення матеріалів та забезпечити проведення огляду виключно у порядку, передбаченому ст. 266-1 КУпАП, із залученням уповноваженої особи Військової служби правопорядку. Апеляційний суд не знаходить підстав для погодження із зазначеним доводом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КУпАП військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність за адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, на загальних підставах.
Зі змісту ст. 266 та ст. 266-1 КУпАП убачається, що законодавець визначив окремі особливості проведення огляду певних категорій осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Водночас сам по собі статус військовослужбовця не звільняє особу від виконання вимог Правил дорожнього руху України, не виключає повноважень поліцейських щодо здійснення контролю за безпекою дорожнього руху та не усуває обов`язку водія виконати законну вимогу поліцейського про проходження огляду на стан сп`яніння.
Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції як водій транспортного засобу під час участі у дорожньому русі. Саме у зв`язку із виконанням працівниками поліції покладених на них законом повноважень щодо забезпечення безпеки дорожнього руху були виявлені ознаки можливого наркотичного сп`яніння та прийнято рішення про направлення його до закладу охорони здоров`я.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що на момент зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби, перебував на території військової частини або перебував в інших умовах, з якими положення ст. 266-1 КУпАП пов`язують застосування спеціального порядку проведення огляду. Сам лише факт проходження особою військової служби не є достатнім для висновку про обов`язковість застосування спеціальної процедури. Разом із тим навіть виходячи з доводів апеляційної скарги, захисником не наведено переконливих аргументів щодо того, яким чином незалучення представника Військової служби правопорядку вплинуло на реалізацію процесуальних прав ОСОБА_1 , позбавило його можливості пройти медичний огляд або поставило під сумнів достовірність доказів, покладених в основу постанови суду першої інстанції.
За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про те, що наведені апелянтом обставини свідчать про істотне порушення вимог закону, яке саме по собі могло вплинути на правильність вирішення справи. Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог ст. 266-1 КУпАП є необґрунтованими.
Посилання захисника на порушення принципу презумпції невинуватості також не дають підстав для скасування постанови. Апеляційний суд погоджується з тим, що у справах про адміністративні правопорушення обов`язок доведення вини особи покладається на орган, який здійснює провадження, а всі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Разом із тим зазначений принцип не означає, що будь-які припущення або незгода особи з оцінкою доказів автоматично свідчать про недоведеність її вини. Оцінюючи докази відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, апеляційний суд виходить із їх взаємного зв`язку, узгодженості та достатності.
У цій справі законність зупинки транспортного засобу, наявність у працівників поліції достатніх підстав для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, дотримання встановленої законом процедури, а також факт свідомої відмови особи від проходження такого огляду підтверджуються сукупністю досліджених доказів, які є взаємоузгодженими та не містять істотних суперечностей.
Посилання захисника на окремі рішення Європейського суду з прав людини не спростовують наведених висновків, оскільки у цій справі вина особи встановлена на підставі достатньої сукупності належних, допустимих і взаємоузгоджених доказів, оцінених судом відповідно до вимог національного законодавства.
За результатами апеляційного перегляду суд не встановив неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, неповноти судового розгляду або невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, однак свого підтвердження не знайшли, оскільки спростовуються сукупністю досліджених доказів та не дають підстав для висновку про незаконність або необґрунтованість оскаржуваної постанови.
Адміністративне стягнення призначене судом першої інстанції в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП із дотриманням вимог ст. 33 КУпАП, відповідає характеру вчиненого адміністративного правопорушення, даним про особу правопорушника та є необхідним і достатнім для досягнення мети адміністративного стягнення.
Підстав для скасування чи зміни постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2026 року, передбачених ст. 294 КУпАП, апеляційний суд не встановив.
За таких обставин апеляційна скарга захисника Халупка Сергія В`ячеславовича, подана в інтересах ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає, а постанова суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Халупко С.В. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя	М. О. Куценко