ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.05.2026	Справа № 910/2456/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Вілінської О.О., розглянувши матеріали справи
за позовом Фізичної особи-підприємця Давидова Дениса Віталійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 
до  Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" (вул. Святошинська, 27, м. Київ, 03115, код ЄДРПОУ 41220556) 
про  визнання недійсним договору купівлі-продажу №314-К-25 від 24.10.2025,

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Давидов Денис Віталійович (далі - позивач, продавець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" (далі - відповідач, покупець) про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Державною установою "Генеральна дирекція Державної кримінальновиконавчої служби України" та Фізичною особою підприємцем Давидовим Денисом Віталійовичем укладено Договір від 24.10.2025 № 314-К-25, при цьому позивач діяв від власного імені як суб`єкт господарювання та мав належний обсяг цивільної дієздатності і повноважень для укладення відповідного правочину. Водночас, Відповідач не надав документів, що підтверджують повноваження особи на підписання Договору від імені юридичної особи, зокрема установчих документів, довіреності чи іншого відповідного документа.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання на 07.04.2026.
16.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.
Також, 16.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про залишення клопотання (заяви) про зупинення провадження без розгляду.
23.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, мотивований тим, що зміст позовних вимог не відповідає реальним доказам, що містяться в матеріалах справи, та є підставою для застосування процесуального примусу за зловживання правами, також відповідач зазначає про відсутність будь-якого порушеного права позивача. Правочин вчинено у повній відповідності до вимог ст.203 ЦК України.
В системі «Електронний суд» 03.04.2026 позивачем сформовано клопотання про відкладення розгляду справи
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 відкладено розгляд справи на 21.04.2026.
У підготовчому засіданні 21.04.2026 представником позивача заявлено усне клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 відмовлено у задоволенні усного клопотання представника відповідача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 задоволено клопотання представника позивача про залишення клопотання про зупинення провадження без розгляду.
Ухвалою від 21.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу по суті на 19.05.2026.
В судове засідання 19.05.2026 представник позивача не з`явився про розгляд справи повідомлений належним чином, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог. 
У судовому засіданні 19.05.2026 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до укладеного між Генеральною дирекцією ДКВС України (далі - покупець, Відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Давидовим Денисом Віталійовичем (далі - продавець, Позивач) Договору від 24.10.2025 № 314-К-25 (далі Договір), ФОП Давидов Д.В. зобов`язаний був продати і відвантажити покупцеві м`ясопродукти (яловичина тушкована, фасування 525 г, сорт вищий, банка металева ДК 021:2015:15130000-8 (далі - Товар) в обсязі та у терміни, визначені у Рознарядці покупця на суму 4 151 347 грн. 20 коп. (пункт 1.1. Договору). 
У розділі 9 Договору погоджено порядок вирішення спорів та розбіжностей. Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, крім випадків, передбачених законодавством про здійснення публічних закупівель з урахуванням пункту 3.3. Договору. (пункт 11.1 Договору). 
Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками без зауважень та виправлень.
Обґрунтовуючи пред`явлену у даній справі вимогу, позивач посилається на недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу №314-К-25 від 24.10.2025, зважаючи на, що зі сторони Відповідача Договір було підписано особою, повноваження якої на вчинення таких дій від імені Відповідача на момент підписання Договору перевірити можливості не було. При укладенні Договору Відповідачем не було надано належних документів, що підтверджують повноваження особи на підписання Договору від імені юридичної особи, зокрема установчих документів, довіреності чи іншого документа, що підтверджує право діяти від імені Відповідача без довіреності.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.
Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, є визнання правочину недійсним, у той час як загальні підстави недійсності правочину визначено статтею 215 Цивільного кодексу України.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам (стаття 202 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За умовами частини 1 означеної статті Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У свою чергу, статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Разом із тим, суд зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Суд звертає увагу на те, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання, з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України, суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року в справі № 905/1227/17 та від 13.07.2022 року в справі № 363/1834/17.
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що згідно розділу 13 Договору «Місцезнаходження та банківські реквізити сторін», у графі «Покупець» (Відповідач) зазначено посаду та прізвище особи, яка вчинила правочин: Начальник державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» - Д.С. Гергі. 
Підпис начальника Д.С. Гергі завірений гербовою печаткою установи. 
Наявність у Позивача примірника Договору з зазначеним прізвищем керівника (Д.С. Гергі) та гербовою печаткою у поєднанні з витягом з ЄДР, де цей же Д.С. Гергі вказаний як керівник, свідчить про те, що Позивач володів усією інформацією про повноваження підписанта на момент укладення Договору.
У той же час, юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Суд також враховує, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 року в справі № 910/9351/20).
Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. 
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. 
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі, всупереч меті такого права. 
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. 
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. 
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. 
За змістом статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 925/2/22, предметом розгляду якої було питання визнання договору недійсним, суд відзначив, зокрема і те, що в основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами як обставин недобросовісності поведінки відповідача при укладенні договору, так і обставин відсутності реального наміру сторін на укладення і виконання цих Договорів, а також не доведено настання для позивача будь-яких несприятливих наслідків. 
Враховуючи встановлені обставини, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що договір від 24.10.2025 № 314-К-25 укладався без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлюється, що, в свою чергу, виключає обставини фіктивності правочину і зловмисної домовленості сторін.
Відповідно до частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
За змістом частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на встановлені вище обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо наявності обставин для визнання недійсними Договору купівлі-продажу №314-К-25 від 24.10.2025.
При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.
Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, та компенсації останньому не підлягають.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.05.2026.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА