СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/2911/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., при секретарі судового засідання Курило Є.П., розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» (вх. №533Х) та ОСОБА_1 (вх. №534Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25
за позовом: Заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради, м.Харків,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС», м.Харків, 
за участю третьої особи -1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КРУГ 2», м.Харків,
за участю третьої особи -2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізичної особи - підприємця Ерліхмана Євгена Віталійовича, м.Харків,
про витребування приміщень,

Представники учасників провадження у справі:
від скаржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС»: Дзюба І.М. (в залі суду) – адвокат, на підставі ордеру;
від скаржника Денисенка Анатолія Петровича: Михайлова В.О. (в залі суду) – адвокат, на підставі ордеру;
Прокурор: Ногіна О.М. – згідно з службовим посвідченням;
від позивача: не з`явився;
від третіх осіб: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” про витребування у відповідача на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень 1-го поверху № 6, 7, 8, 9 загальною площею 21,8 кв.м. в літ. “А-1” у м. Харкові по вул. Академіка Проскури, 5-Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1307887463101) та нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5 загальною площею 39,5 кв.м. в літ. “А-1” у м. Харкові по вул. Академіка Проскури, 5- Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1308736163101), які зареєстровані на праві власності за відповідачем як нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 5-Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1952450563101).
В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилається на те, що спірне нерухоме майно у період розгляду судових спорів, в яких вирішувалось питання про його повернення, проти волі позивача вибуло з його володіння, об`єднано третьою особою-2 та відчужено на користь третьої особи-1, а в подальшому відповідачу, які є пов`язаними особами, за заниженою вартістю, що є підставою для витребування спірних нежитлових приміщень на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України.
Господарський суд Харківської області (суддя О.О. Ємельянова) рішенням від 11.02.2026 (повне рішення складено 23.02.2026) позов задовольнив; витребував у Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради: нежитлові приміщення 1-го поверху № 6, 7, 8, 9 загальною площею 21,8 кв.м. в літ. “А-1” у м. Харкові по вул. Академіка Проскури, 5-Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1307887463101) та нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5 загальною площею 39,5 кв.м. в літ. “А-1” у м. Харкові по вул. Академіка Проскури, 5- Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1308736163101), які зареєстровані на праві власності за ТОВ “ПІДПРИЄМСТВО АРЄС” як нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 5-Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1952450563101); стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 18 824,60 грн.
Мотивуючи ухвалене рішення суд першої інстанції зазначив, що обставини щодо наявності протиправної поведінки самого покупця, ФОП Ерліхмана Є.В., як орендаря спірних нежитлових приміщень, який за відсутності законодавчо встановлених підстав для приватизації майна, а саме у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, уклав із органом місцевого самоврядування угоду про викуп, встановлені у справах № 922/2932/19, № 922/2934/19 та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Суд зауважив, що матеріали справи підтверджують, а відповідачем та третіми особами не спростовано відомості наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема стосовно того, що Ерліхман Є.В. під час судового розгляду у справах №№ 922/2932/19 та 922/2934/19 об`єднав спірні приміщення та зареєстрував право приватної власності на нежитлову будівлю літ. “А-1” загальною площею 61,3 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 (номер запису 1952450563101). В подальшому, згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна від 27.03.2020 року Ерліхман Є.В., як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2”, вніс до статутного капіталу Товариства вищевказану нежитлову будівлю, а ТОВ “КРУГ 2” 21.05.2021 за договором купівлі-продажу відчужив її на користь відповідача. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки у ланцюгу переходу права власності спірного нерухомого майна слідує наявність пов`язаних осіб, зокрема кінцевими бенефіціарними власниками Товариства з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2” були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та в подальшому, ОСОБА_1 як станом на час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2021 року, так і на теперішній час є кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство Арєс”, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2”, фізична особа - підприємець Ерліхман Є.В. та Товариство з обмеженою відповідальністю “Підприємство Арєс” є пов`язаними особами. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС», не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі № 922/2911/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Київської окружної прокуратури міста Харкова відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник посилається на те, що висновки суду про встановлення обставин пов`язаності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ТОВ «Підприємство АРЄС», внаслідок того, що кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Круг 2» були одні і ті самі фізичні особи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є недоведеними, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Круг 2» у різний період часу: ( ОСОБА_2 — у період із 11.09.2020 до 16.12.2020, а ОСОБА_1 — у період із 15.01.2021 до 30.12.2021) та ніколи не були одночасно спільними кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Круг 2», а також не здійснювали спільний контроль за господарською діяльністю ТОВ «Круг 2», у зв`язку з чим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ніколи не були пов`язаними особами. Враховуючи зазначене, скаржник зауважує, що висновок суду, який ґрунтується на встановлених обставинах пов`язаності осіб, стосовно того, що ТОВ «Підприємство АРЄС» нібито знало про обставини незаконності приватизації спірного майна ОСОБА_2  та є недобросовісним набувачем спірного майна є також недоведеним. Скаржник наголошує, що при винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції були порушені приписи ст.73, 74 ГПК України щодо заборони суду самостійно збирати докази, використані судом « наявні у відкритому доступі» відомості та «відкриті дані» не можуть вважатися належним і допустимим доказом, оскільки їх джерело походження не визначено, та судом не проведено їх огляд в порядку ст.82 ГПК України, у зв`язку з чим, на думку скаржника оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.236 ГПК України щодо обов`язковості встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи та практиці Європейського суду з прав людини про обов`язок суду провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Скаржник зазначає, що він є добросовісним набувачем майна та твердження прокурора про недобросовісність, в контексті того, що відповідач мав пересвідчитися в правильності способу приватизації спірного нерухомого майна в 2018 році, перевіряючи дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень є безпідставними та суперечать правовим висновкам Верховного суду, викладених у постановах від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №620/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17. Стосовно продажу майна за заниженою вартістю заявник зазначає, що надана прокурором довідка про оціночну вартість є неналежним доказом по справі, оскільки вона сформована відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України, від 17.05.2018 № 658, який застосовується для цілей обчислення доходу платника податку фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, отже не застосовується до спірних правовідносин. Крім того, вона сформована станом на 08.09.2025, а не на момент укладення договору купівлі-продажу 21.05.2021, у зв`язку з чим інформація щодо ціни спірного майна, що зазначена у довідці не може свідчити про дійсну вартість майна станом на дату укладання договору. Також, скаржник наголошує, що у спірних правовідносинах задоволення позовної вимоги прокурора про витребування у відповідача спірного майна не відповідатиме наведеному "принципу пропорційності", оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка добросовісно набула право власності на об`єкт нерухомого майна, не відповідатиме критеріям правомірного втручання у мирне володіння майном та становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Заявник зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.5 ст.390 ЦК України та ч.6 ст.164 ГПК України, оскільки відповідач є добросовісним набувачем майна та позов не підлягає задоволенню, оскільки прокурором попередньо не внесено вартість спірного майна на депозитний рахунок суду. 
08.04.2026 від Харківської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та для скасування рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі № 922/2911/25, посилаючись на те, що відповідач є недобросовісним набувачем з наступних підстав: укладення договору купівлі-продажу між третьою особою-2 та відповідачем відбулося після задоволення господарськими судами позовів прокурора про повернення нежитлових приміщень територіальній громаді (справи №№ 922/2932/19 і 922/2934/19), у зв`язку з чим відповідач, проявивши розумну обачність, міг перевірити наявну інформацію про судові рішення щодо спірного майна в Єдиному державному реєстрі судових рішень; ОСОБА_2 , ТОВ «Круг 2» і ТОВ «Підприємство Арєс» є пов`язаними особами; перевіряючи дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідач не міг не бачити, що аукціон щодо продажу спірного майна не проводився, оскільки як підставу набуття права власності ФОП Ерліхмана Є.В. на це майно зазначено виключно договір купівлі-продажу, а тому він не міг не розуміти, що у спірних нежитлових приміщеннях жодних поліпшень не проводилося, відтак, спірне майно приватизовано у незаконний спосіб; спірне нерухоме майно продано третій особі-1 відповідачу за заниженою вартістю – 170 000 тис. гривень. Також, прокурор зазначає, що докази на які посилається заявник в апеляційній скарзі, та які не були прийняті судом разом з відзивом, подані скаржником з порушенням статей 118, 119, 161, 165, 178 ГПК України та як наслідок скаржник сам несе процесуальні наслідки своїх дій, крім того відомості, які, на думку відповідача, підтверджують зміну складу засновників ТОВ «Круг 2», не свідчать про відсутність пов`язаності, як прямої, так і опосередкованої, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що спростовує доводи скаржника щодо того, що пов`язаними особами можуть бути лише особи, які спільно або узгоджено, тобто одночасно здійснюють господарську діяльність. Прокурор зауважує, що угода про відчуження спірного майна була спрямована на ухилення від реального виконання судових рішень у справах №№ 922/2932/19 і 922/2934/19 , що виключає, правомірність та добросовісність дій відповідача і третьої особи як пов`язаних осіб. Також, прокурор зазначає, що ним не подавався позов про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, а при обґрунтуванні позовних вимог прокурор посилався на недобросовісність дій відповідача та внесення депозиту у випадку витребування майна у недобросовісного набувача прямо суперечить сталим висновкам щодо того, що при витребуванні майна у недобросовісного відповідача, останній позбавляється права на компенсацію, про що наголошено у постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16. До того ж, Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача» передбачено компенсацію безпосередньо органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а не прокурором, проте відповідна норма в частині умов та порядку компенсації не може бути застосована з урахуванням відсутності механізму її реалізації.
ОСОБА_1 (як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки) не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 року у справі №922/2911/25 та прийняти нове рішення у справі №922/2911/25 про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник посилається на те, що оскаржуване рішення безпосередньо зачіпає його права та охоронювані законом інтереси, оскільки у мотивувальній частині оскаржуване рішення містить судові висновки щодо участі ОСОБА_1 у спірних правовідносинах та щодо його зв`язку з іншими особами, залученими до відчуження спірного майна. Скаржник наголошує, що він та ОСОБА_2 ніколи не були одночасно бенефіціарами ТОВ «Круг 2», у зв`язку з чим він ніколи не був пов`язаною особою з ОСОБА_2 та станом на дату відчуження спірного майна відповідачу ОСОБА_2 не був учасником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Круг 2», що, на його думку, свідчить про помилковість висновків прокурора та суду що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Круг 2» були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також спростовує доводи щодо пов`язаності вказаних осіб. Скаржник зазначає, що матеріали справи не містять інших жодних доказів, що відповідач знав або міг знати про можливу незаконність приватизації приміщень ФОП Ерліхман Є.В. в 2018 році, оскільки він не був учасником спірної процедури приватизації, крім того суд не вказав як саме відповідач порушував право територіальної громади, оскільки такі порушення вчинялися до моменту набуття спірного майна ФОП Ерліхманом Є.В. та не має жодного відношення до відповідача. Також, скаржник зауважує, що ТОВ «Підприємство Арєс» є добросовісним набувачем спірного майна оскільки придбало його у встановлений законом спосіб, за відплатним нотаріально посвідченим договором, та зареєструвало право власності з дотриманням вимог законодавства, покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які не містили інформації про речові права інших осіб на спірне майно та його обтяження. Заявник також зазначає, що прокурором не надано доказів вчинення дій направлених на виконання рішень у справах №922/2932/19, 922/2934/19, доказів, що ним вживались заходи, спрямовані на повернення спірного майна у комунальну власність, що мало наслідком його відчуження в 2021 році відповідачу, який вже більше 4 років мирно ним володіє. До того ж, прокурором не наведено переконливих доводів щодо пропорційності втручання в мирне володіння відповідачем спірним нерухомим майном шляхом його витребування на користь територіальної громади, та суд першої інстанції не оцінював критерії застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті обставин цієї справи та компенсації його вартості добросовісному набувачеві, що, на його думку, є свідченням незаконності оскаржуваного рішення про витребування спірного майна та є підставою для його скасування.
09.04.2026 від Харківської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу Денисенка А.П., в якій вона просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, що не приймала участь у справі – Денисенка А.П., посилаючись на постанову Великої палати Верховного суду від 04.03.2026 у справі №922/5241/21, зазначивши, що у рішенні суду від 11.02.2026 вирішено спір щодо витребування майна, яке належало ТОВ та відсутні висновки щодо прав, інтересів чи обов`язків скаржника як фізичної особи, тобто судом першої інстанції не виснувалось про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , у рішенні від 11.02.2026 вирішено приватноправовий спір та з огляду на норми статті 75 ГПК України висновки суду не мають для скаржника, який не брав участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2026 в порядку ст.32 Господарського процесуального кодексу України, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» (вх. №533Х) визначено склад колегії суддів: Демідова П.В. – головуючий суддя, Крестьянінов О.О. – суддя, Мартюхіна Н.О. – суддя.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.03.2026 апеляційної скарги ОСОБА_1 (вх. №534Х) передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Демідової П.В., суддів Крестьянінова О.О. та Мартюхіної Н.О.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. №534 Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25; призначив розгляд апеляційної скарги на 05 травня 2026; встановив учасникам справи термін до 08.04.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; витребував у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2911/25, необхідні для розгляду скарги.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» (вх. №533Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25; об`єднав апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25 в одне провадження; визначив розглядати апеляційну скаргу 05 травня 2026; встановив учасникам справи термін до 07.04.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження.
Копії вказаних ухвал направлені до електронних кабінетів учасників провадження у справі.
Відповідно до ч.1 ст.285 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Частиною 6 ст.242 ГПК України, передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. 
Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (ч.7 ст.242 ГПК України).
Згідно з довідками, сформованими в комп`ютерній програмі “Діловодство спеціалізованого суду” копії ухвал суду від 23.03.2026 доставлені до електронних кабінетів прокуратури, сторін та представника Денисенка А.П. 23.03.2026 після 19:00, у зв`язку з чим, враховуючи положення ч.ч.6, 7 ст.242 ГПК України, копія ухвали вважається врученою прокуратурі та сторонам та Денисенко А.П. 24.03.2026. 
У зв`язку з відсутністю електронний кабінетів у третіх осіб копії ухвал суду від 23.03.2026 направлені на адреси їх місцезнаходження, проте конверти з копіями ухвал повернуті на адресу суду з відмітками «адресат відсутній».
Відповідно до ч.5 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, учасники провадження у справі належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження, дату, час та місце розгляду апеляційної скарги заявників.
13.04.2026 матеріали справи №922/2911/25 у 3-х томах та матеріали оскарження ухвали від 15.10.2025 в 1-му томі надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
30.04.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство Арєс» надійшли пояснення на відзив на апеляційну скаргу, які за своїм змістом тотожні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.
Представники прокуратури , відповідача та Денисенка А.П. з`явились в судове засідання, надали пояснення щодо апеляційних скарг. Представники відповідача та Денисенка А.П. наполягали на задоволенні апеляційних скарг та скасуванні рішення Господарського суду Харківської області. Представник прокуратури проти задоволення скарг заперечував, вимагав закрити апеляційне провадження з розгляду скарги Денисенка А.П., у задоволені скарги відповідача просив відмовити.
Інші учасники в судове засідання не з`явились. 
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4). 
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційним господарським судом враховані обставини, встановлені судом першої інстанції про наступне.
Східний апеляційний господарський суд постановою від 31.08.2020 у справі №922/2934/19, яка залишена без змін Верховним Судом постановою від 13.04.2021 року, задовольнив позов Харківської місцевої прокуратури № 2 (наразі – Київська окружна прокуратура м. Харкова) в інтересах держави до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичної особи - підприємця Ерліхмана Є.В; визнав незаконним та скасував пункт 28 додатку 1 рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 року № 757/17; визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.01.2018 року № 5539-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою - підприємцем Ерліхманом Є.В., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований у реєстрі за № 208; зобов`язав фізичну особу - підприємця Ерліхмана Є.В. повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, загальною площею 39,5 кв.м, розташовані у будинку літ. “А-1” за адресою: м. Харків, вул. Ак. Проскури, 5-Ж.
Господарський суд Харківської області рішенням від 28.10.2020 у справі № 922/2932/19, залишеним без змін Східним апеляційним господарським судом постановою від 13.07.2021 року, задовольнив позов Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи - підприємця Ерліхмана Є.В.; визнав незаконним та скасував пункт 5 додатку 1 рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 року № 757/17; визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 року № 5538-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Ерліхманом Євгеном Віталійовичем; зобов`язав ФОП Ерліхмана Є.В. повернути на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 6,7,8,9, загальною площею 21,8 кв.м, розташовані в будинку літ. “А-1” за адресою: м. Харків, вул. Ак. Проскури, 5-Ж.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 16.10.2024 касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнив частково, постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2020 року у справі № 922/2932/19 скасував в частині задоволення позовної вимоги прокурора про визнання незаконним і скасування пункту 5 додатку 1 до рішення Харківської міської ради “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 року № 757/17 та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволені позову відмовив; у решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року та рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2020 року залишив без змін; поновив дію та виконання рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2020 року у справі №922/2932/19 у частині, залишеній без змін.
Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю “АРХІЛАІН” від 05.09.2019 року № 132000001279, яка видана Ерліхману Є.В., встановлено, що нежитлові приміщення 1-го поверху № 6, 7, 8, 9 загальною площею 21,8 кв.м. в літ. “А-1” у АДРЕСА_1 , що належать Ерліхману Є.В. на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2018 року № 210, акта прийому-передачі, виданого Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, серія та номер 5538-В-С від 08.02.2018 та нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5 загальною площею 39,5 кв.м. в літ. “А-1” у АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2018 № 208, акта прийому-передачі, виданого Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, серія та номер 5539-В-С від 06.02.2018, в цілому складають будівлю літ. “А-1”. 
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказані об`єкти нерухомості мали окремі реєстраційні номери: № 1307887463101 (приміщення площею 21,8 кв.м.) та №1308736163101 (приміщення площею 39,5 кв.м.) та на підставі заяви ОСОБА_2 вже під час розгляду справ судом першої інстанції, але до прийняття рішення про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 49498541 від 04.11.2019 року, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю літ. “А-1” загальною площею 61,3 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , та відкрито розділ у Реєстрі та реєстраційну справу на об`єднаний об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1952450563101, та у зв`язку із об`єднанням приміщень приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. прийнято рішення за № 49499016 від 04.11.2019 року про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційних справ за номерами 1307887463101, 1308736163101.
З акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Круг 2» від 27.03.2020 вбачається, що на виконання п.6 рішення засновника про створення ТОВ «Круг 2» від 27.02.2020, справжність підпису на якому засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаровою О.С., 27.02.2020 року за реєстровим №1028 ОСОБА_2 передав до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Круг 2», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Круг 2» для формування статутного капіталу прийняло наступне нерухоме майно: нежитлова будівля літ. «А-1», загальною площею 61,3 кв.м., розташована за адресою: місто Харків, вулиця Проскури Академіка, 5-Ж, зареєстрованої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційний номером 1952450563101, надалі – Нерухоме майно. Вартість нерухомого майна за згодою сторін складає 158 000,00грн. 
21.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Круг-2» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Арєс» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до п.1.1 якого, продавець передає у власність покупця нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 61,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , надалі нежитлова будівля, а покупець приймає у власність нежитлову будівлю та сплачує продавцю її вартість.
Відповідно до п.1.7 договору, передання продавцем нежитлової будівлі у власність покупця здійснюється в день укладання цього договору та оформлюється шляхом складання двостороннього акту приймання-передачі нежитлової будівлі. 
Загальна вартість нежитлової будівлі, вказаної у п.1.1 договору становить 170 000,00грн, ПДВ не передбачений (п.2.1 договору). Покупець зобов`язується сплатити продавцю загальну договірну вартість нежитлової будівлі у розмірі, визначеному у п.2.1 договору, в строк до 31 грудня 2022 року включно, шляхом безготівкового перерахування вказаних грошових коштів у Національній валюті України (в гривні) на поточний рахунок продавця (п.2.3 договору).
Право власності на нежитлову будівлю виникає у покупця з моменту державної реєстрації права власності (ст.334, ч.4, 657 Цивільного кодексу України) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в день нотаріального посвідчення цього договору.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану нежитлову будівлю з 21.05.2021 та по теперішній час зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС”.
Прокурор, посилаючись на дані ЄДРПОУ та Clarity Project, зазначає, що станом на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.05.2021 року № 903 кінцевими бенефіціарними власниками Товариства з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2” були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при цьому ОСОБА_1 , як станом на час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2021 року, так і на теперішній час є кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство “АРЄС”, що на думку прокурора, свідчить про те, що ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2” та Товариство з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” є пов`язаними особами та підтверджує недобросовісність набуття спірного майна відповідачем.
Враховуючи зазначене, а також занижену вартість продажу майна, прокурор звернувся до суду із позовною заявою в інтересах Харківської міської ради про витребування майна, на підставі ст.387 ЦК України.
В ході розгляду справи відповідачем подано відзив на позову заяву, проте, у зв`язку з пропуском процесуального строку на його подання, відзив повернуто без розгляду судом ухвалою від 15.10.2025, яка залишена без змін Східним апеляційним господарським судом, згідно з постановою від 02.12.2025. 
За результатами розгляду заявлених позовних вимог суд першої інстанції ухвалив рішення, яким задовольнив позов, з мотивів, викладених у рішенні.
Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія виходить з наступного.
Стосовно поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участь у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст.17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з ч.1 ст.254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Тобто частиною першою статті 254 ГПК України визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема, розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи із предмета та підстав позову. Також, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, незалучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Верховний Суд неодноразово висновував про те, що на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб.
Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (підпункт 10.28) та від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункт 70), у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у cправі № 5023/3214/11 (підпункт 5.24), від 07.11.2024 у cправі № 910/5925/15-г (підпункт 6.28), від 08.10.2025 у справі № 2-1478/11.
Висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення та зазначені висновки мають різне значення.
Так, мотивувальна частина містить мотиви рішення суду - відповіді на питання факту (висновки про встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи) і питання права (юридична кваліфікація цих обставин, висновки про наслідки, з якими право пов`язує встановлені обставини), в свою чергу резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (пункт 9 частини другої статті 129, стаття 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання.
Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (пункт 32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (підпункт 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).
Правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (підпункт 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).
Тобто за положеннями статті 75 ГПК України висновки суду про встановлені обставини не мають зобов`язуючого (преюдиціального) значення для особи, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені, а правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, взагалі не є обов`язковою для господарського суду.
Отже, будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у рішенні суду, які зроблені в мотивувальній частині рішення, яким вирішується приватноправовий спір, з огляду на норми статті 75 ГПК України не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи. Неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили виходячи з вимог ст. 75 ГПК України.
Вказане також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 04.03.2026 у справі №922/5241/21. Доречі, Велика Палата підкреслила, що процесуальний закон визнає бажаним залучення до участі у справі осіб, на права або обов`язки яких може вплинути рішення суду (частини перша та друга статті 50, частина перша статті 51 ГПК), і визначає наслідки незалучення таких осіб (частина друга статті 51 ГПК): у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Натомість ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (пункт 4 частини третьої статті 277, пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).
В поданій апеляційній скарзі заявник наголошує, що встановлюючи наявність пов`язаності між учасниками правочинів щодо переходу права власності на спірне майно, суд прямо включив до цього кола Денисенка А.П., що стало складовою мотивів рішення про задоволення позову, при цьому, досліджуючи обставини, пов`язані з участю ОСОБА_1 у правовідносинах, які стали предметом розгляду у даній справі, та надав їм відповідну оцінку, ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі, не був повідомлений про її розгляд та не мав можливості реалізувати передбачені процесуальним законом права.
Зі змісту ухваленого судом першої інстанції рішення вбачається, що судом надана правова оцінка обставинам справи щодо пов`язаності осіб в мотивувальній частині рішення в тому числі щодо ОСОБА_1 , при цьому питання щодо його прав, інтересів та обов`язків судом не вирішувалось в резолютивній частині рішення. 
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення у мотивувальній частині містить висновки про правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 , що не має для нього зобов`язуючого значення та відповідно не є рішенням про його права, інтереси або обов`язки.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Виходячи із зазначеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх.№534Х) на підставі п.3 ч.1 ст.264 ГПК, у зв`язку з відсутністю суб`єкта апеляційного оскарження.
Посилання заявника на правові позиції Верховного суду викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 11.07.2018 у справі № 5023/4734/12, від 21.09.2018 у справі № 909/68/18, від 18.12.2018 у справі № 911/1316/17, від 27.02.2019 у справі № 903/825/18, від 09.07.2019 у справі № 905/257/18, від 12.09.2019 у справі № 905/946/18, від 12.09.2019 у справі № 905/947/18 не приймаються судовою колегією, оскільки застосовуючи приписи ч.4 ст.236 ГПК України суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів, у зв`язку з чим в даному випадку саме висновки Великої Палати Верховного суду, які викладені у постанові від 04.03.2026 у справі №922/5241/21, які є релевантними до встановлених обставин в межах даної справи, мають перевагу над правовими позиціями, на які посилається скаржник. 
Стосовно суті спору.
Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Правовий аналіз положень ст. 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у ній йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення (витребування) цього майна в натурі.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.
При цьому, предметом доказування у справах за віндикаційними позовами, становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
З матеріалів справи вбачається, що Східний апеляційний господарський суд постановою від 31.08.2020 у справі 922/2934/19, яка залишена без змін Верховним Судом, згідно постанови від 13.04.2021 апеляційну скаргу прокуратури Харківської області задовольнив; рішення Господарського суду Харківської області від 16.03.2020 у справі №922/2934/19 скасував та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив; визнав незаконним та скасував пункт 28 додатку 1 рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 №757/17; визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.01.2018 №5539-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Єрліхманом Євгеном Віталійовичем; зобов`язав ФОП Єрліхмана Євгена Віталійовича повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху №1, 2, 3, 4, 5, загальною площею 39,5 кв.м, розташовані у будинку літ.“А-1” за адресою: м.Харків, вул.Академіка Проскури, 5-Ж.
При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.04.2021 року у справі 922/2934/19, зокрема, зазначив, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, уклав із органом місцевого самоврядування угоду про викуп, що свідчить про недобросовісність дій орендаря. Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна. Повернення у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Господарський суд Харківської області рішенням від 28.10.2020 року у справі № 922/2932/19 залишеним без змін Східним апеляційний господарським судом у постанові від 13.07.2021 року, позов прокурора задовольнив; визнав незаконним та скасував пункт 5 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 № 757/17; визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5538-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП Ерліхманом Євгеном Віталійовичем; зобов`язав останнього повернути на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 6,7,8,9, загальною площею 21,8 кв.м., розташовані в будинку літ. “А-1” за адресою вказаною вище.
При цьому, у постанові від 16.10.2024 року у справі № 922/2932/19 Верховний Суд, зокрема щодо нежитлових приміщень, встановив, що матеріали справи не містять доказів здійснення ФОП Ерліхманом Є.В. як орендарем спірних нежитлових приміщень будь-яких поліпшень орендованого ним майна за договором оренди, внаслідок чого дійшов висновку, що оспорюваний пункт додатку до рішення Харківської міської ради про проведення приватизації орендованого майна шляхом викупу не відповідає вимогам чинного законодавства про приватизацію, а саме положенням статей 11, 18-2 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, та за встановлених обставини щодо відсутності доказів здійснення ФОП Ерліхманом Є.В. невід`ємних поліпшень орендованого майна, з урахуванням правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, висновок суду апеляційної інстанції про порушення відповідачами вимог Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” при проведенні приватизації спірного нерухомого майна є обґрунтованим.
Враховуючи викладене, за результатами перегляду рішень попередній інстанції Верховний Суд у постанові від 16.10.2024 у справі № 922/2932/19 касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнив частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2020 року у справі № 922/2932/19 скасував в частині задоволення позовної вимоги Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 про визнання незаконним і скасування пункту 5 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання “Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова” від 20.09.2017 року № 757/17 та ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовив; у решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року та рішення Господарського суду Харківської області від 28.10.2020 року у справі № 922/2932/19 залишив без змін.
Виходячи із зазначеного, факт протиправної поведінки покупця ФОП Ерліхмана Є.В., як орендаря спірних нежитлових приміщень, встановлено в межах справ №922/2932/19 та №922/2934/19.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що недобросовісні дії третьої особи-2, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу уклав угоду з органом місцевого самоврядування, встановлені у справах № 922/2932/19 та № 922/2934/19 не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
Як свідчать матеріали справи, провадження по справах № 922/2932/19 та № 922/2934/19 були порушені 26.09.2019 (остаточне рішення постановлено 31.08.2020) та 12.09.2019 (остаточне рішення постановлено 28.10.2020) відповідно, проте третьою особою було прийнято рішення про об`єднання спірних приміщень, у зв`язку з чим, на підставі довідки Товариства з обмеженою відповідальністю “АРХІЛАІН” від 05.09.2019 року № 132000001279 та рішення третьої особи, 31.10.2019 року було внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об`єднання спірних об`єктів та закриття розділів, які стосуються зазначених об`єктів. 
З матеріалів справи вбачається, що 27.03.2020 року створений за наслідками об`єднання об`єкт нерухомості був внесений за рішенням третьої особи - 3 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальність «Круг-2».
В подальшому, за договором купівлі-продажу від 21.05.2021 року № 903 ТОВ “Круг 2” спірну будівлю відчужив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС”, до якого заявлена позовна вимога про витребування.
Колегія суддів враховує, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
У випадку неналежного управління комунальним майном, розпорядження ним не за призначенням, відчуження його всупереч закону чи інтересам громади, право громади може бути захищене судом, у тому числі шляхом витребування такого майна власником (територіальною громадою) із застосуванням приписів статей 387 та 388 Цивільного кодексу України. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 607/15052/16-ц.
Суд першої інстанції встановив, що у ланцюгу переходу права власності спірного нерухомого майна слідує наявність пов`язаних осіб, зокрема кінцевими бенефіціарними власниками Товариства з обмеженою відповідальністю “Круг 2” були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та в подальшому, ОСОБА_1 як станом на час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2021 року, так і на теперішній час є кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС”. Вказане, на погляд суду, свідчило, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та Товариство з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” є пов`язаними особами, у зв`язку з чим відповідач є недобросовісним набувачем майна.
Відповідач у поданій апеляційній скарзі заперечив вказані факти посилаючись на те, що ОСОБА_2 ніколи не був пов`язаною особою із ОСОБА_1 , оскільки вони ніколи не були одночасно кінцевим бенефіціарними власниками ТОВ «Круг-2» та ОСОБА_2 не був пов`язаною особою із ТОВ «Підприємство «АРЄС», оскільки  ОСОБА_2 ніколи не був кінцевим бенефіціарним власником або учасником ТОВ «Підприємство АРЄС».
Як зазначалось вище 27.03.2020 ОСОБА_2 , як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю “Круг 2”, вніс до статутного капіталу Товариства нежитлову будівлю літ. “А-1” загальною площею 61,3 кв. метрів.
Згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) станом на 28.03.2020 та на 12.09.2020, отриманих на запит апеляційного суду, вбачається, що керівником, єдиним засновником та власником(учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «Круг 2» був ОСОБА_2 ; державна реєстрація створення юридичної особи, 27.03.2020 11:34:15.
Відповідно до витягів з ЄДР станом на 17.12.2020, на 01.01.2021 та на 21.05.2021, отриманих на запит судів, вбачається, що керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Круг 2» є ОСОБА_3 , засновником (учасником) – Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Авантаж», а кінцевим бенефіціаром власника юридичної особи , тобто ПАТ «Фінансова компанія «Авантаж» – ОСОБА_1 .
За даними витягу з ЄДР станом на 20.08.2025 наступні реєстраційні зміни щодо третьої особи-1 здійснені 29.07.2021, що не має значення для справи в умовах укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «Круг 2» та ТОВ «Підприємство АРЄС» 21.05.2021.
Згідно з витягом з ЄДР щодо ТОВ «Підприємство АРЄС» станом на 21.05.2021 керівником вказаного товариства є ОСОБА_4 , засновником (учасником) юридичної особи – Приватне акціонерне товариство «ІБК «Авантаж», кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_1 . Сторонами не заперечується статус ОСОБА_1 як кінцевого бенефіціарного власника відповідача ( через прямого учасника -ПАТ «ІБК «Авантаж») станом на дату укладення договору (21.05.2021).
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 був засновником, керівником та власником ТОВ «Круг 2» у період з 27.03.2020 по 16.12.2020, при цьому з 17.12.2020 по 21.05.2021 керівником товариства був ОСОБА_3 , засновником (учасником) – Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Авантаж», разом з тим ОСОБА_1 не був засновником (учасником), керівником та власником третьої особи-1 в зазначений період, за даними ЄДР ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціаром власника, тобто Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Авантаж», що свідчить про відсутність прямого зв`язку ОСОБА_1 з ТОВ «Круг-2» та виключає його пов`язаність з ОСОБА_2 , на яку посилається прокурор. 
В ході судового засідання представник ОСОБА_1 наполягав на тому, що його довіритель ніколи не був знайомим з ОСОБА_2 , не мав ніяких стосунків з останнім, не володів ніякою інформацією про нього. 
У зв`язку з викладеним, факт того, що станом на час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2021 відносно об`єкту нерухомості, створеного за наслідками об`єднання, були відсутні будь які заборони та обмеження, а також враховуючи, що ОСОБА_1 був кінцевим бенефіціарним власником Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Авантаж», та кінцевим беніфіціарним власником ПАТ «ІБК «Авантаж», який був та є засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «АРЄС», за відсутності його безпосереднього зв`язку з ТОВ «Круг 2» та одночасного перебування афілійованих з ним осіб (ПАТ «ФК «Авантаж» та « ПАТ «ІБК «Авантаж») у корпоративному зв`язку з ОСОБА_2 , а також відсутність в матеріалах справи будь яких доказів, які свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про факти неправомірної приватизації або зловмисні домовленостей між ним та ОСОБА_5 , спростовують висновки про обізнаність відповідача про неправомірне вибуття спірного майна з власності позивача.
Посилання прокурора у поданому відзиві на опосередкований зв`язок вказаних осіб не підтверджується матеріалами справи та ніяким чином не підтверджує обізнаність відповідача про недобросовісну поведінку третіх осіб та набуття права власності на майно, яке неправомірно вибуло з власності позивача.
Ініційований прокурором довід про пов`язаність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який знайшов підтримання у суду першої інстанції, суперечить фактичним обставинам справи та вимогам нормативних актів, які дають змогу оцінити значення цього юридичного терміну у правозастосуванні. Так, у п.14.1.159 ст. 14 Податкового кодексу України пов`язаними визнаються юридичні та/або фізичні особи, та/або утворення без статусу юридичної особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням наведених в зазначеному пункті критеріїв, жодний з який не дає можливості зробити висновок про пов`язаність ОСОБА_5 ані с ОСОБА_1 , ані з афілійованими з ним особами - ПАТ «ФК «Авантаж», ПАТ «ІБК «Авантаж», ТОВ «Підприємство АРЄС» та ТОВ «Круг 2», учасником якого ПАТ «ФК «Авантаж» став після виходу з його складу ОСОБА_5 .
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині пов`язаності осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю “КРУГ 2”, фізичної особи - підприємця Ерліхмана Є.В., та Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство АРЄС” є помилковими та не відповідають встановленим обставинам справи.
Колегія суддів враховує, що суб`єкт права володіння може бути добросовісним або недобросовісним. Відчуження майна - розпорядження ним, належить власникові майна. Визначення "добросовісності" вказує на дві сторони добросовісності у цих відносинах, по-перше, добросовісним є набувач, який не знав, а по-друге, який не міг знати, що він придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України). 
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі N 910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 року у справі N 185/446/18, від 07.10.2020 року у справі N 450/2286/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 виснувала: якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів Цивільного кодексу України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). 
З вищевикладеного слідує, що якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Прокурор у поданому позові та відзиві на апеляційну скаргу наголошує, що відповідач будучи пов`язаною особою з першим набувачем - ФОП Ерліхманом Є.В., перевіряючи дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень, не міг не бачити, що аукціон щодо продажу спірного майна не проводився та не міг не розуміти, що у спірних нежитлових приміщеннях жодних поліпшень не проводилося, відтак, спірне майно приватизовано у незаконний спосіб – шляхом його викупу орендарем, а не на аукціоні.
В цьому зв`язку судова колегія не може залишити по за увагою, що наполягаючи на покладанні тягаря відповідальності на відповідача за неправомірні дії позивача та третьої особи 2 в ході приватизації, прокурор посилається на відсутність належної обачливості з боку відповідача при придбанні об`єкта нерухомості, відносно якого існує спір, в умовах повної відсутності контролю з боку заінтересованих осіб –Харківської міської ради та прокуратури за правовим станом майна.
Як було зазначено вище, на початку судових проваджень по справах №№ 922/2932/19,922/2934/19, ініційованих прокуратурою, у зв`язку незаконною приватизацією, спірне майно перестало існувати у вигляді, в якому воно було приватизоване, у зв`язку з його об`єднанням та присвоєнням окремого реєстраційного номеру (через місяць після відкриття проваджень у справах). Через півроку зазначене майно було внесене до статутного фонду та більше ніж через півтора року після порушення проваджень у справах відповідач придбав зазначене майно за договором купівлі-продажу. Як свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.08.2025, яка міститься в матеріалах справи, та як підтвердив представник прокуратури в ході судового засідання, учасниками вказаних проваджень не були ініційовані та були відсутні будь які заборони та арешти як відносно об`єктів приватизації, так і відносно створеного за результатом їх об`єднання об`єкта нерухомості. 
Вказане свідчить про те, що відповідач покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно придбав спірне майно за відплатним договором за відсутності обізнаності, що придбаває його у особи, яка не мала права його відчужувати.
В цьому зв`язку судова колегія вважає за необхідне нагадати заявнику та позивачу фундаментальні принципи закладені в рішеннях ЄСПЛ по справах Рисовський проти України, Москаль проти Польщі, Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, Ґаші проти Хорватії та інші, щодо «належного урядування». ЄСПЛ завжди зауважує, що, як правило, не повинно бути перешкод державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість, інше би суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Крім зазначеного, Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позицію відносно того, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. В умовах запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей ( Постанови Великої Палати Верховного Суду: від 2.11.2021 № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21); від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
За таких обставин, посилання прокурора на можливість перевірки відповідачем даних про спірне майно за допомогою державних реєстрів, в умовах відсутності відомостей про наявність заборон щодо майна та обтяжень на нього, а також судових проваджень щодо майна учасником якого він не був, є безпідставними, оскільки набувач може діяти, покладаючись на дані державних реєстрів і дії нотаріуса, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача могли б викликати сумнів у правомірності набуття майна та особа не повинна перевіряти повну історію переходів права власності на нерухоме майно та робити висновки щодо правомірності кожного попереднього відчуження. 
Враховуючи встановлені обставини справи судова колегія не вбачає підстав для висновку про недобросовісність Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» як набувача нежитлової будівля літ. "А-1" загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 5-Ж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1952450563101).
Доводи прокуратури щодо продажу спірного майна за заниженою вартістю з посиланням на довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 08.05.2025, відповідно до якої вартість нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 5-Ж складає 1 568 716,67грн, відхиляються судової колегією, з огляду на наступне.
У відповідності до ч. 4 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Проте, як свідчать матеріали справи третя особа -1 та відповідач узгодили на власний розсуд вартість об`єкту купівлі-продажу, що відповідає фундаментальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору. 
Посилання прокурора в цьому зв`язку на довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 08.05.2025, як підставу недобросовісності відповідача створює загрозу у застосуванні таких засад суб`єктами цивільних правовідносин. 
До того ж, посилання прокурора на довідку, сформовану на підставі наказу Фонду державного майна України від 17.05.2018 №658 про затвердження Порядку ведення бази даних звітів про оцінку, відповідно до якого передбачено формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості на безоплатній основі, є безпідставним, оскільки п.1 вказаного Порядку передбачено, що формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості та реєстрації звітів про оцінку майна, складених суб`єктами оціночної діяльності (оцінювачами) здійснюється для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, а також доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого оподатковується за нульовою ставкою), доходу, отриманого за іншими правочинами, за якими здійснюється перехід права власності на нерухомість, дохід за якими підлягає оподаткуванню у випадках, передбачених Податковим кодексом України. 
Виходячи із зазначеного, формування довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, згідно з зазначеним Порядком здійснюється з метою оподаткування операцій з нерухомістю та не застосовується до господарської операції купівлі-продажу нерухомого майна, вартість якого визначається в договірному порядку.
Отже, виходячи з рішень судів по справах №№922/2932/19, 922/2931/19 вимоги прокуратури про витребування спірного майна можуть мати правове підґрунтя, проте в умовах недоведеності факту недобросовісності відповідача, в межах цієї справи та доказів, які в неї досліджувались, презюмується добросовісність ТОВ «Підприємство АРЄС».
Отже ключовим питанням в межах цієї справи є забезпечення справедливого балансу між інтересами територіальної громади та відповідача. Як підкреслює ЄСПЛ у рішенні у справі Космацька проти України, український законодавець, шляхом внесення змін до Цивільного кодексу України у 2025 році, спрямованих на захист прав добросовісних набувачів, по суті визнав, що у разі витребування майна у таких власників наслідки, зокрема фінансові, має нести держава. Це стає очевидним з вимоги забезпечити наявність коштів, на момент подання позову rei vindicatio, які будуть присуджені як компенсація відповідній особі у разі задоволення позову. Крім того, ці зміни, як вбачається, не розрізняють способи набуття майна останнім (або єдиним) власником – безпосередньо від держави (шляхом приватизації) або в результаті іншої операції, наприклад, продажу. Важливо те, що зазначене майно спочатку належало державі (або місцевим органам влади) і що останній власник є добросовісним набувачем.
Отже, відповідно до ч.5 ст.390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. 
Для цілей статті 390 ЦК України під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Виходячи із зазначеного обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2026 у справі №922/2555/21 зроблено висновок, що у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Враховуючи викладене, в умовах встановлення факту добросовісного набуття відповідачем майна та відсутності доказів внесення на депозитних рахунок суду вартості витребуваного майна заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Посилання прокуратури на те, що Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача» передбачено компенсацію безпосередньо органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а не прокурором, та відповідна норма в частині умов та порядку компенсації не може бути застосована з урахуванням відсутності механізму її реалізації, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача та задоволення позову у разі обґрунтованості та доведеності вимог. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор. Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. 
Разом з тим, суд відхиляє доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки, на його думку, суд вдався до самостійного збору доказів посилаючись в рішенні на «відкриті дані в мережі інтернет» та «з відомостей, що наявні у відкритому доступі», не прийнявши при цьому докази подані відповідачем з клопотанням від 10.02.2026 (вх. № 3304/26), з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що інформація на яку посилається суд в рішенні наявна в матеріалах справи, зокрема міститься у витягах з ЄДР, в цьому контексті колегія суддів наголошує, що за змістом частин 1, 7 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань» відомості, які містяться в ЄДР, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних), а державні органи, у тому числі суди, мають безоплатний доступ до них в електронній формі. Для отримання відомостей з ЄДР користувач обов`язково зазначає підставу для їх отримання (відповідні норми закону та реквізити справи (провадження) тощо).
Положення процесуального законодавства щодо можливості з`ясування певних обставин з відкритих державних реєстрів чи витребування доказів із зазначених у випадку недобросовісної поведінки сторін щодо доказів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію принципів змагальності та диспозитивності у цивільному процесі, з одного боку та контекст принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічний правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства. Використання судом за власною ініціативою відомостей з відкритих державних реєстрів не є виявом необ`єктивності та недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а є механізмом сприяння змагальності в дотриманні процесуального мінімалізму (постанова ВС від 07.10.2021 у справі № 522/532/20).
Отже, фактичне отримання судом відомостей з ЄДР і долучення їх до матеріалів справи жодним чином не спростовує наявність у суду права на дослідження відповідних документів та врахування їх під час ухвалення рішення у справі з урахуванням його повного та всебічного вирішення спору.
Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції ухвалою від 11.02.2026 повернув клопотання відповідача від 10.02.2026 (вх. № 3304/26), з долученими до нього доказами без розгляду, у зв`язку з пропуском строку на його подання та відсутністю підстав для його поновлення, підставою для відмови у поновленні строку стало те, що відповідачем не було надано будь-яких обґрунтувань, чи пояснень про неможливість подання відповідних доказів під час підготовчого засідання, яке тривало майже чотири місяці, тобто неподання відповідних доказів вчасно зумовлено виключно суб`єктивною поведінкою відповідача та не є обставиною, яка підтверджує порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Відповідно до положень статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, доводи скаржника частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення в частині недоведеності обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25 скасуванню.
Згідно з ч.14 ст.129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовна заява не підлягає задоволенню витрати за подання до суду позовної заяви залишаються за прокуратурою, а витрати відповідача за подання апеляційної скарги покладаються на прокуратуру, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 5.10.2022 по справі 923/199/21.
Також, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень п.5 ч.1 ст.7 Закону України “Про судовий збір” сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, у зв`язку з чим  ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду з відповідним клопотанням.
Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. №534Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25.
2.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» (вх. №533Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25 – задовольнити.
3.Рішення Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 у справі №922/2911/25 – скасувати.
4.Прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
5.Стягнути з Харківської обласної прокуратури (61000, м.Харків, вул. Богдана Хмельницького буд. 4, ЄДРПОУ 02910108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство АРЄС» (61058, м.Харків, вул. Культури, буд. 20-В, ЄДРПОУ 34445921) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 28 236,90 грн.
6.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 07.05.2026.

Головуючий суддя П.В. Демідова

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя Н.О. Мартюхіна