П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/27698/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк Микола Миколайович 
Суддя-доповідач: Томчук А.В. 
29 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Житомирського окружного адміністративного суду, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 62 від 02.12.2025, яким відмовлено у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;
- зобов`язати Комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав документів, що підтверджують відсутність інших осіб або їх неможливість здійснювати догляд за матір`ю - особою з інвалідністю ІІ групи, зокрема документів, що підтверджують здійснення догляду ОСОБА_2 за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 . Крім того, суд зауважив, що в спірному випадку наявна інша невійськовозобов`язана особа - ОСОБА_2 , а тому вибір особою з інвалідністю (матір`ю позивача) для догляду ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , є неможливим, оскільки такий вибір здійснюється між військовозобов`язаними особами.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без достатніх правових підстав, без дослідження фактичних обставин, що мають суттєве значення у справі, та без надання оцінки аргументам представника позивача. Апелянт вказує, що сестра позивача ОСОБА_2 одружена з ОСОБА_3 , який є інвалідом І групи, потребує постійного стороннього догляду та перебуває на гемодіалізі, а тому ОСОБА_2 не має реальної можливості здійснювати догляд за матір`ю. Посилається на те, що відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України саме один із подружжя є першочерговим суб`єктом обов`язку здійснення догляду за непрацездатним подружжям, а відповідач при прийнятті рішення не перевірив фактичну можливість сестри позивача здійснювати догляд за хворою матір`ю. Також апелянт зазначає, що посилання відповідача на ненадання заявником окремих документів, передбачених додатком 5 до Порядку № 560, не було прямо вказане у спірному рішенні як підстава відмови.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою від 10.06.2026 апеляційний суд витребував у сторони відповідача додаткові докази.
На виконання вимог ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до суду витребовувані судом документи.
Інших заяв до суду не надходило.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
27.11.2025 ОСОБА_1 надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.
Підставою для звернення із заявою про відстрочку стало те, що мати позивача - ОСОБА_5 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії ЖИА № 093329 від 18.12.2008 та пенсійним посвідченням.
Протоколом від 02.12.2025 № 62 Комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав наявності інших невійськовозобов`язаних членів сім`ї, які відповідно до законодавства зобов`язані утримувати матір - особу з інвалідністю другої групи.
Такою невійськовозобов`язаною особою є сестра позивача - ОСОБА_2 , яка також є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Водночас встановлено, що ОСОБА_2 одружена з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. ОСОБА_3 згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 854994 є інвалідом І групи, потребує постійного стороннього догляду та перебуває на гемодіалізі.
До матеріалів справи долучено акт № 1/04-12 від 08.01.2026, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживають разом, без реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 ; заяву ОСОБА_6 про згоду отримувати соціальні послуги, заяву про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі та заяву про підтвердження факту здійснення ОСОБА_6 постійного догляду за її чоловіком ОСОБА_3 .
Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент подання позовної заяви до суду строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.
Статтею 23 Закону № 3543-XII визначені категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Зокрема, згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, «за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю».
Аналіз наведеної норми свідчить, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації за п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII виникає за сукупності таких умов: 1) наявність у військовозобов`язаного одного із батьків (або батьків дружини/чоловіка) з інвалідністю I чи II групи; 2) відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати таку особу з інвалідністю. При цьому законодавець прямо визначив винятки, за наявності яких невійськовозобов`язана особа, хоча й зобов`язана за законом утримувати особу з інвалідністю, вважається такою, що не може цього робити: якщо така особа сама є особою з інвалідністю, потребує постійного догляду, перебуває під арештом (крім домашнього арешту) або відбуває покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Водночас порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560; в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до пунктів 56, 57 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII. Для розгляду питань надання відстрочки при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки утворюються комісії.
Згідно з пунктом 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, військовозобов`язаних СБУ чи розвідувальних органів) особисто через центри надання адміністративних послуг подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
За приписами пункту 58-1 Порядку № 560 військовозобов`язані, які відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, зазначають у заяві, зазначеній у пункті 58 цього Порядку, про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, а за умови наявності кількох військовозобов`язаних - додають заяву особи з інвалідністю I або II групи за формою згідно з додатком 15, в якій зазначається прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку особа з інвалідністю обирає для здійснення свого утримання.
Згідно з пунктом 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. У разі позитивного рішення у протоколі окремо зазначається строк, на який надано відстрочку, та строк дії відповідних законних підстав (настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку). У разі відмови у наданні відстрочки у протоколі зазначаються причини такої відмови.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
У разі позитивного рішення комісії відомості щодо надання відстрочки (строк відстрочки та строк дії відповідних законних підстав (настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку) протягом одного дня з дати прийняття такого рішення вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та відображаються в електронному кабінеті призовника, військовозобов`язаного, резервіста, а не пізніше двох днів з дати прийняття такого рішення заявникові повідомляється про це у способи, визначені цим пунктом, та видається роздрукований (оновлений) військово-обліковий документ, сформований відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559 (Офіційний вісник України, 2024 р., № 49, ст. 2978), або довідка за формою згідно з додатком 6 (для військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів).
У разі прийняття комісією рішення про відмову у наданні відстрочки заявникові (у тому числі військовозобов`язаному СБУ або розвідувальних органів) не пізніше ніж на наступний робочий день з дати прийняття такого рішення повідомляється про це у способи, визначені цим пунктом, за формою згідно з додатком 7.
У разі прийняття комісією рішення про відмову у наданні відстрочки за результатами розгляду заяви про надання відстрочки, поданої через центр надання адміністративних послуг, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомляє відповідному центру надання адміністративних послуг та надсилає заявникові повідомлення про відмову у наданні відстрочки (додаток 7) на зазначену у заяві адресу електронної пошти.
Отже, Порядком № 560 визначено чіткий алгоритм вчинення дій військовозобов`язаним та прийняття рішень територіальним центром комплектування та соціальної підтримки щодо питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Відтак військовозобов`язаний має право на особисте подання на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяви за встановленою формою з доданими до неї документами, які підтверджують право на відстрочку.
Додатком 5 Порядку № 560 передбачено перелік документів, що підтверджують право на відстрочку.
Так, у випадку подання заяви про відстрочку на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII документами, що підтверджують право на відстрочку, зокрема, є:
для батьків військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи або батьків дружини (чоловіка) військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи - один із таких документів, що підтверджує інвалідність: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; заява за формою згідно з додатком 15 (у разі потреби) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку вона обирає для здійснення свого утримання;
для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про народження);
для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, - один із таких документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Так, за обставин справи позивач звертався до відповідача із заявою від 27.11.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, як особа, яка має матір з інвалідністю ІІ групи.
Разом із такою заявою подав необхідні документи, що визначені Додатком 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 "Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до довідки МСЕК серії ЖИА № 093329 від 18.12.2008 мати позивача - ОСОБА_7 , має ІІ групу інвалідності (причина інвалідності – загальне захворювання), яка 11.12.2008 встановлена їй безтерміново.
За результатами розгляду поданих документів протоколом від 02.12.2025 № 62 Комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав наявності інших невійськовозобов`язаних членів сім`ї, які відповідно до законодавства зобов`язані утримувати матір - особу з інвалідністю другої групи.
Колегія суддів зазначає, що ключовим питанням у цій справі є те, чи може ОСОБА_6 (сестра позивача), яка є невійськовозобов`язаною особою та відповідно до закону зобов`язана утримувати свою матір - особу з інвалідністю ІІ групи, реально здійснювати такий догляд з огляду на те, що вона фактично здійснює постійний догляд за своїм чоловіком ОСОБА_3 інвалідом І групи, який потребує постійного стороннього догляду та перебуває на гемодіалізі.
Як встановлено судом, ОСОБА_3 є інвалідом І групи та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 854994.
Відповідно до статті 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Таким чином, ОСОБА_6 одночасно має обов`язок утримувати як свою матір ОСОБА_7 (ст. 202 СК України), так і свого чоловіка ОСОБА_3 (ст. 75 СК України), який є інвалідом І групи та потребує постійного стороннього догляду.
Відтак, у контексті наведених обставин справи, вирішення питання щодо можливості надання позивачу відстрочки від призову з урахуванням лише формальних підстав, встановлених пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, не є доцільним і не буде відповідати основним засадам і принципам адміністративного судочинства.
Так, суд наголошує, що верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, у тому числі у концепції принципу справедливого суду.
Зрозумілим є той факт, що покладення на сестру позивача обов`язку здійснення догляду та утримання батька за наявності необхідність здійснення нею догляду та утримання свого неповнолітнього сина з інвалідністю, - є надмірним тягарем.
Отже, слушними є доводи позивача про те, що його сестра, яка формально і має обов`язок щодо утримання і догляду за батьками, однак фактично позбавлена можливості виконувати його по відношенню до матері і чоловіка одночасно.
У свою чергу, мати позивача, не може бути позбавлена належного піклування.
Законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. В аспекті статті 8 Конституції України юридична визначеність означає несуперечливість такого регулювання та недопустимість його зміни з порушенням засадничих принципів права.
У контексті верховенства права юридична визначеність спрямована на забезпечення чіткості змісту норм права. Законні очікування - невід`ємна частина юридичної визначеності - виникають унаслідок законодавчої діяльності парламенту і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань.
Пункт 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII містить застереження, що невійськовозобов`язана особа не враховується як така, що зобов`язана утримувати особу з інвалідністю, зокрема, у випадку, якщо така особа «потребує постійного догляду». Зазначена норма не обмежує підстави потреби у постійному догляді виключно власною інвалідністю невійськовозобов`язаної особи, а охоплює будь-які об`єктивні обставини, які унеможливлюють реальне виконання обов`язку з утримання/догляду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24 виснував, що поняття «відсутність» інших осіб, зобов`язаних здійснювати догляд, охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо). Зазначена правова позиція, хоча й стосується іншої норми (абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2122-IX), є релевантною для тлумачення аналогічного за змістом поняття «відсутність інших осіб» у п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII, оскільки обидві норми спрямовані на забезпечення реального догляду за особами, які його потребують.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 , яка здійснює постійний догляд за своїм чоловіком - інвалідом І групи, який потребує постійного стороннього догляду та перебуває на гемодіалізі, об`єктивно не має реальної можливості одночасно здійснювати належний догляд за матір`ю - особою з інвалідністю ІІ групи. Здійснення постійного догляду за інвалідом І групи, який перебуває на гемодіалізі, за своїм характером та обсягом є таким, що виключає можливість одночасного повноцінного виконання аналогічного обов`язку щодо іншої особи з інвалідністю.
Водночас колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з двох підстав: 1) ненадання позивачем документів, що підтверджують здійснення догляду ОСОБА_6 за ОСОБА_3 (довідка, акт встановлення факту здійснення догляду); 2) неможливість вибору особою з інвалідністю (матір`ю позивача) для догляду ОСОБА_1 , а не ОСОБА_6 , оскільки такий вибір здійснюється між військовозобов`язаними особами.
Щодо першої підстави колегія суддів зазначає наступне. 
Дійсно, підпункт 13 пункту 1 Додатка 5 Порядку № 560 передбачає надання документів, що підтверджують неможливість інших осіб здійснювати догляд. Разом з тим, у матеріалах справи наявна довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 854994, яка підтверджує, що ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_6 ) є інвалідом І групи та потребує постійного стороннього догляду. Зазначений документ є саме тим документом, який передбачений підпунктом 13 пункту 1 Додатка 5 Порядку № 560 як такий, що підтверджує потребу особи у постійному догляді. Крім того, відповідно до пункту 60 Порядку № 560 комісія за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Тобто обов`язок всебічної перевірки обставин покладено не лише на заявника, а й на комісію.
Щодо другої підстави колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про неможливість вибору особою з інвалідністю для догляду ОСОБА_1 замість ОСОБА_6 , оскільки такий вибір здійснюється між військовозобов`язаними особами, ґрунтується на неправильному тлумаченні п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII. Зазначена норма передбачає, що «у разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю». Тобто механізм вибору між військовозобов`язаними особами застосовується саме у разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб, здатних здійснювати догляд. Якщо єдина невійськовозобов`язана особа ( ОСОБА_1 , а не ОСОБА_6 ) не може реально здійснювати догляд через об`єктивні обставини (здійснення постійного догляду за чоловіком - інвалідом І групи), то вона вважається «відсутньою» у розумінні цієї норми, і питання догляду вирішується між військовозобов`язаними особами за вибором особи з інвалідністю.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що позивач просить не зобов`язати відповідача надати відстрочку, а зобов`язати повторно розглянути його заяву з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Такий спосіб захисту є належним та пропорційним, оскільки остаточне вирішення питання про надання відстрочки належить до дискреційних повноважень Комісії, яка повинна всебічно перевірити всі обставини, що мають значення для прийняття рішення.
Колегія суддів зазначає, що рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом № 62 від 02.12.2025, не відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, зокрема критерію обґрунтованості, оскільки прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а саме без перевірки реальної можливості ОСОБА_6 здійснювати догляд за матір`ю з урахуванням того, що вона здійснює постійний догляд за своїм чоловіком - інвалідом І групи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
За таких обставин, рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом № 62 від 02.12.2025, яким відмовлено у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а Комісію ІНФОРМАЦІЯ_3 слід зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позовних вимог. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною шостою статті 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні з даним позовом до суду першої інстанції позивачем сплачено 968,96 грн судового збору (квитанція 08.12.2025), а при поданні апеляційної скарги 1816,80 грн судового збору (квитанція від 26.03.2026).
А відтак, у зв`язку із задоволенням позову, на підставі частини 1 статті 139 КАС України, з ІНФОРМАЦІЯ_1 належить стягнути 2785,76 грн судового збору. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 62 від 02.12.2025, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зобов`язати Комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2785,76 грн (дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять грн 76 коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.   

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.