Справа № 367/597/26 
2/212/3172/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участю секретаря судового засідання Савінської А.О., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Покровської районної в місті ради, про визначення порядку участі батька у вихованні дитини та зобов`язання не перешкоджати спілкуванню,

В С Т А Н О В И В:

07 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить суд визначити порядок участі батька у вихованні неповнолітнього сина, зобов`язати відповідача не перешкоджати спілкуванню з сином та повідомити фактичне місце проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб між сторонам у справі розірвано 16.05.2024, після розлучення дитина проживає з матір`ю, при цьому відповідач умисно не повідомляє позивачу фактичне місце проживання дитини, блокує будь-які способи зв`язку з позивачем та перешкоджає реалізації його права на участь у вихованні сина. На даний час позивач має можливість спілкуватися із сином лише шляхом листування в Телеграм, однак відповідач не надає інформацію про адресу проживання дитини. Позивач звертався до служби у справах дітей та до органів поліції, однак питання не було вирішено, а фактичне місце проживання дитини йому так і не повідомлено.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2026 року цивільну справу направлено за підсудністю до Покровського районного суду міста Кривого Рогу.
Ухвалою судді Покровського районного суду міста Кривого Рогу Колочко О.В. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі виконавчий комітет Покровської районної в місті ради як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, призначено підготовче засідання на 18 березня 2026 року, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи, зобов`язано третю особу подати письмовий висновок щодо розв`язання спору відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України.
12 березня 2026 року від відповідачКИ ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, у яких остання вказує, що ніколи не перешкоджала спілкуванню сина з його батьком ОСОБА_1 , на даний час ОСОБА_4 продовжує спілкуватися з батьком через месенджер. Після розлучення між батьком та сином відбувалися зустрічі, після яких ОСОБА_4 неодноразово казав, що під час цих розмов батько переважно розповідає про власне життя і майже не цікавиться його навчанням, друзями чи загалом його життям. Після однієї з останніх зустрічей син повернувся додому у дуже пригніченому емоційному стані та плакав. Після цього він повідомив батька, що на даний час не хоче особистих зустрічей, але водночас він продовжує спілкуватися з батьком в месенджері. У відповідь на це батько написав синові повідомлення про можливе зменшення аліментів у разі відмови від спілкування. Щодо нерозголошення фактичної адреси проживання зазначила, що ОСОБА_1 тричі звертався із заявами до ювенальної поліції з цього приводу. Водночас відповідач не переховує дитину і надавала всі необхідні документи щодо місця проживання та реєстрації. Причиною її небажання повідомляти адресу було те, що з боку відповідача вона зазнавала образ та принижень, їй навіть довелося звільнитися з роботи, де вони працювали разом. Наголосила на тому, що ніколи не забороняла і не забороняє синові спілкуватися з батьком, вважає, що батько має важливу роль у житті дитини, проте таке спілкування має відбуватися з урахуванням бажання, емоційного стану та думки самої дитини. ОСОБА_4 вже достатньо дорослий, щоб висловлювати власну позицію щодо спілкування з батьком, на даний час він не заперечує проти спілкування в месенджері, але не має бажання зустрічатися особисто. Відповідач вважає важливим поважати почуття сина та не змушувати його до спілкування, яке викликає у нього негативні емоції. Вона зі свого боку не перешкоджає їхньому спілкуванню і сподівається, що з часом їхні стосунки покращаться.
18 березня 2026 року підготовче засідання відкладено на 07 квітня 2026 року у зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, ненаданням третьою особою письмового висновку.
03 квітня 2026 року від третьої особи виконкому Покровської районної в мсті ради надійшла інформація органу опіки та піклування про неможливість надати письмові пояснення або висновок до суду у зв`язку з тим, що мати разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . 
06 квітня 2026 року від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, у яких він зазначає, що не погоджується з поясненнями відповідача, вказує на те, що відповідач, маючи можливість брати участь в режимі відеоконференції, не робить цього, Твердження відповідача про те, що позивач продовжує спілкування з сином через месенджери не відповідає дійсності, фактично його повідомлення мають формальний характер, відповіді є короткими і надходить із значною затримкою, повноцінного спілкування не відбувається. Відповідач системно перешкоджає спілкуванню з сином, а саме відсутня можливість телефонного зв`язку з дитиною, відповідач є єдиним каналом комунікації та контролює його, існують обґрунтовані сумніви щодо самостійності відповідей дитини. За останні 2 роки відбулося лише 4 зустрічі, протягом останнього часу позивач фактично позбавлений можливості бачити дитину. Надані відповідачем скріншоти приватного листування з дитиною є порушенням таємниці листування, подані вибірково, вирвані з контексту, не відображають повної картини. З цих скріншотів випливає, що відповідач фактично визнає відчуження майна, яке належало позивачу до шлюбу, та його матері Позивач постійно намагається підтримувати контакт із сином, однак ці спроби обмежуються відповідачем. Зазначив, що діє виключено в інтересах дитини та прагне відновити повноцінне спілкування та брати участь у її вихованні. Просив прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини. 
07 квітня 2026 року проведено підготовче засідання, під час якого позивач підтримав позовні вимоги, заявив про відсутність підстав для збільшення або зменшення позовних вимог, зміни підстав або предмету позову, відсутність будь-яких клопотань, судом було роз`яснено позивачу положення статей 12, 13 ЦПК України, після чого позивач заявив про відсутність будь-яких клопотань та достатність наданих ним доказів, просив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 07 квітня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 18 травня 2026 року.
18 травня 2026 року судовий розгляд відкладено на 15 червня 2026 року у зв`язку з неявкою відповідача.
15 червня 2026 року проведено судовий розгляд справи, судові дебати, судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, яке було оголошено 18 червня 2026 року.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позов, пояснив, що він не має можливості спілкуватися з сином, не має можливості йому зателефонувати, так як відповідач заблокувала телефон, він сплачує аліменти на утримання сина. Також, пояснив, що у перший рік після розлучення він бачився з сином 3 рази, у сина є месенджер Телеграм, але він відповідає з затримкою, в соціальних мережах він (позивач) не зареєстрований, тому не може спілкуватися з дитиною, крім того, вказав, що не може знайти акаунт сина. Він звертався до поліції, де йому повідомили, що не будуть вирішувати це питання. Відповідач проживала з дитиною в м. Києві, але не повідомляла адресу. Один раз він зустрів сина після плавання, але той не захотів спілкуватися. В судових дебатах заяви про те, що він бажає дізнатися фактичну адресу, де проживає дитини для того, щоб звернутися до органу опіки та піклування з метою визначення порядку участі у вихованні дитини.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилася, надала заяву про неможливість бути присутньою в судовому засіданні, при цьому вважала за необхідне письмово викласти свої пояснення щодо позову, аналогічні наданим під час підготовчого провадження. 
Від представника виконавчого комітету Покровської районної в місті ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, врахувати інформацію надану раніше. 
Судом були досліджені письмові докази у справі:
копія паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 3-5);
цифрова копія документу з застосунку Дія актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 6);
цифрова копія документу з за стосунку Дія актового запису про шлюб № 545, зареєстрованого 22.08.2009, розірвано шлюбу на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.05.2024 (а.с. 7).
Заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, у якому народилася дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюбу між сторонами розірвано у 2024 році на підставі судового рішення, після розлучення дитина проживає з матір`ю.
Судом встановлено, що позивач спілкується з сином шляхом листування у месенджері Телеграм, особисті зустрічі відбувалися, проте на час звернення до суду позивач не має можливості зустрічатися з сином особисто, посилаючись на перешкоди з боку відповідачки.
З пояснень відповідачки, вбачається, що дійсно син мав особисті зустрічі з батьком, після чого припинив спілкування таким способом і на теперішній час бажає спілкуватися шляхом листування. При цьому вона заперечує перешкоджання з її боку спілкуванню батькові та сину.
Як вбачається з пояснень сторін, адресу фактичного проживання дитини відповідачка не повідомляла через проблеми у стосунках між колишнім подружжям, проте надавала повну інформацію до правоохоронних органів, до яких звертався позивач, крім того, надсилаючи до суду письмові пояснення, відповідачкою кожного разу було вказано її адресу у м. Києві, про що позивач обізнаний маючи доступ до справи в Електронному суді.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19).
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/1), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).
Згідно зі статтями 11, 15 Закону Україну «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Відповідно до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Позивач вказав, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, проте не навів жодного факту дій відповідачки, які б свідчили про це, а лише вказував на те, що на його дзвінки ніхто не відповідає, що нібито його син заблокував його і він має можливість лише листуватися, проте дитина йому відповідає через деякий час, а не одразу. Вказував, що йому невідома адреса проживання відповідачки з сином, про що він звертався до правоохоронних органів, проте жодних клопотань про витребування доказів на підтвердження наведених ним обставин до суду не подавав, вважаючи достатніми лише ті докази, які він долучив до позовної заяви.
З пояснень сторін встановлено, що позивач мав можливість зустрічатися з сином, такі зустрічі відбувалися, але в подальшому син відмовився від такого способу спілкування з батьком, і на думку позивача, це було наслідком дій відповідачки.
Суд зазначає, що пояснення учасників та надані суду письмові докази жодним чином не підтверджують факт перешкоджання з боку відповідачки участі батька у вихованні дитини.
Посилання заявника на необхідність отримання за рішенням суду фактичну адресу проживання дитини для реалізації його звернення до органів опіки та піклування для визначення порядку спілкування з дитиною є неефективним способом захисту, при цьому позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови відповідачки на час розгляду справи повідомити адресу.
Крім того, суд зважає на те, що ОСОБА_5 досяг 15 років, він самостійно обирає місце проживання з тим з батьків, з яким бажає проживати, і також має право на визначення способу спілкування з батьком.
Доказів на підтвердження впливу з боку матері на таке рішення дитини суду не надано. 
Позивач, звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача не перешкоджати спілкуванню з сином, повинен був надати докази того, що таке його право порушується відповідачкою.
Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. На виконання зазначеної процесуальної норми судом під час підготовчого провадження і підготовки справи до судового розгляду було роз`яснено позивачу положення ст. 12, 13 ЦПК України і наголошено на необхідності доведення позивачем обставин, на які він посилається, а також, про те, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. 
Проте, позивач повідомив суду про достатність наданих ним доказів для вирішення судом спору, жодних клопотань про витребування та долучення доказів, виклик свідків тощо не вважав за необхідне заявляти. 
З урахуванням обставин, встановлених судом на підставі доказів, що подані сторонами, відсутні підстави вважати, що відповідачка чинить позивачу будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, тобто цілеспрямовано унеможливлює спілкування батька з сином чи не дозволяє синові спілкуватися із батьком.
Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що позивач не довів створення йому перешкод відповідачкою у спілкуванні з дитиною, тому у задоволенні вимоги щодо зобов`язання відповідача не чинити перешкод у спілкуванні необхідно відмовити.
Водночас, суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача не перешкоджати у спілкуванні з дитиною, у тому числі внаслідок недоведеності перешкод, така відмова не є підставою для відмови судом у позові про визначення способу (порядку) участі батька у вихованні дитини (правовий висновок викладено у постанові ВС від 25.03.2024 у справі № 742/1716/23).
Отже, вирішуючи позов про визначення порядку участі батька у вихованні неповнолітнього сина суд виходить з наступного.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша, друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року).
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України (стаття 141 СК України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (стаття 158 СК України).
Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша, друга статті 159 СК України).
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на виховання обома батьками.
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
У вказаній справі орган опіки та піклування зазначив про неможливість подання висновку про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.
У постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 ОП КЦС ВС зазначила, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, у якій надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя й означав би порушення положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У цій справі суду не надано доказів на підтвердження тих обставин, які є істотними при розв`язанні такого спору, зокрема суду невідомо де навчається дитина, її інтереси, здібності, які вона відвідує заклади, її особиста прихильність до кожного з батьків, стан здоров`я, життєвий розклад дитини, матеріальна забезпеченість, мобільність тощо.
Окремо слід зазначити, що під час судового розгляду не встановлено і не підтверджено належними та допустимими доказами: місце перебування позивача, умови його проживання, матеріальне становище, працевлаштування, графік роботи, стан здоров`я, спосіб життя, позивачем не запропоновано суду свій варіант порядку виховання та спілкування зі своїм сином задля розуміння його можливостей і бажання такої участі.
Відсутність вказаних вище відомостей, не надає можливості суду вирішити такий спір, виходячи, перш за все, з інтересів дитини, а, зважаючи на мету звернення до суду, про яку зазначив позивач, а саме отримання доступу до інформації про місце проживання дитини для подальшого звернення до органу опіки та піклування задля визначення порядку участі у вихованні дитини, суд вважає заявлений в цій частині позов передчасним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з наведених підстав. 
Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Покровської районної в місті ради, про визначення порядку участі батька у вихованні дитини та зобов`язання не перешкоджати спілкуванню.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК Українидатою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .
Третя особа: виконавчий комітет Покровської у місті ради, ЄДРПОУ 04052531, місцезнаходження: 50014, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Костя Гордієнка, 2.
Повне судове рішення складено 26 червня 2026 року.

Суддя:          О.  В.  Колочко