Справа № 307/3691/24
Провадження № 2/307/881/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області 
у складі головуючої судді Сас Л.Р., 
секретар судового засідання Семко А.В., 
за участю прокурора Варги І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області та ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення Солотвинської селищної ради, державного акту на право власності на землю та зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду,

в с т а н о в и в:

Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області в інтересах держави пред`явила до Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області та ОСОБА_1 позов про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення Солотвинської селищної ради №138 від 22.09.2011 року, державного акта на право власності на землю серії ЯК №338126 від 06.09.2012 року та зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, загальною площею 0,1990 га.
В обгрунтування позову позивач посилався на те, що рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району № 138 від 22.09.2011 затверджено технічну документацію з землеустрою та надано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, загальною площею 0,1990 га для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вказаного рішення органу місцевлого самоврядування ОСОБА_1 видано державний акт на право вдасності на землю серії ЯК № 338126 від 06.09.2012.
Статтею 18 Земельного Кодексу України (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що категорії земель України мають особливий правовий режим. Відповідно до пункту «є» ч. 1 ст. 19 Земельного Кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду. До земель водного фонду належать, у тому числі, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм (ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України.
Відповідно до вимог ст.ст. 58, 60 ЗК України, ст. 88 ВК України (тут і далі редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Їх розмір унормовано цими ж законодавчими актами і такий складає величину від 25 до 100 метрів вздовж урізу води.
Зокрема, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частина друга статті 60 ЗК України). Аналогічні приписи викладені у ст. 88 Водного кодексу України.
Частиною 5 ст. 88 ВК України передбачено, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 79 Водного кодексу України залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі. До великих належать річки, які розташовані у кількох географічних зонах і мають площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів.
Водночас оспорювана земельна ділянка розташована повністю в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки «Тиса», яка відноситься до великих річок з площею водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів.
Із змісту ч. 3 ст. 60 ЗК України випливає, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Разом з тим встановлено, що проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги річки «Тиса» не розроблявся та не погоджувався.
Аналіз норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.
Водночас, відсутність цього проекту та, невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену (відповідно 25, 50 100-метрову) зону від урізу води.
Враховуючи вищезазначене, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність такої, оскільки її розмір у такому випадку встановлюється статтями 60 ЗК України та 88 ВК України.
Тобто, Солотвинською селищною радою Тячівського району під час прийняття рішення № 138 від 22.09.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки», передано у приватну власність земельну ділянку водного фонду, яка не може передаватись у приватну власність.
При цьому слід зауважити, що Солотвинська селищна рада не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що вона перебуває в межах водного фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність ОСОБА_1 під час набуття ним права власності на земельну ділянку.
Відповідно до акту винесення меж земельної ділянки в натуру, складеного ФОП ОСОБА_2 , складеного за результатом проведеного топографогеодезичного, земельна ділянка 3 кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, розташована частково у межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки «Тиса» на території Солотвинської
селищної ради, тобто в межах 100 метрової зони прибережної захисної смуги, а опорюване рішення прийнято з недотриманням вимог статей 58, 60 ЗК України, ст. 88 ВК України.
З огляду на викладене, рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району № 138 від 22.09.2011 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки» прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню.
Таким чином, визнання недійсним рішення Солотвинської селищної ради про затвердження технічної документації та передачу у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, на підставі якого видано та зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту (висновок сформований у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 361/953/16-ц).
Враховуючи наведене, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 338126 від 06.09.2012, підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Так, повернення земельної ділянки водного фонду у володіння власника (Солотвинської територіальної громади) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном.
Рішенням Солотвинської селищної ради № 138 від 22.09.2011 спірну земельну ділянку незаконно віднесено до земель сільськогосподарського призначення, водночас з наведених у позовній заяві доказів встановлено, що така належить до земель комунальної власності водного фонду. 
Отже, Солотвинською селищною радою незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки. За наведених обставин, подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318 у Державному земельному кадастрі із вказаним незаконним цільовим призначенням порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка.
Враховуючи наведене, з метою ефективного захисту та поновлення прав держави, належним та ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрацій земельної ділянки 2124455900:01:002:0318. 
Спірна земельна ділянка незаконно передана Солотвинською селищною радою у власність за рахунок земель водного фонду, з вини якої остання вибула з комунальної власності протиправно, не у спосіб, передбачений законом, а тому, із урахуванням вищевикладеного, існують всі правові підстави для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України), зокрема, шляхом оскарження відповідного рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на землю.
Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 22 жовтня 2024 року, яке відкладено, востаннє на 03 квітня 2025 року.
Відповідно до ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Прокурор 03 жовтня 2025 року подав заяву про зміну предмета позову обгрунтовуючи його тим, що 09.04.2025 чинності Закону України від 12.03.2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», статтю 391 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) доповнено нормою, згідно з якою, якщо орган державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від наявності повноважень, вчинив дії з відчуження майна на користь суб`єкта права приватної власності, то спори щодо володіння, користування чи розпорядження цим майном вирішуються за правилами ст. ст. 387 (витребування майна з чужого незаконного володіння), 388 (витребування у добросовісного набувача) цього Кодексу.
Вказані законодавчі зміни зумовлюють необхідність приведення підстав та предмета позовної заяви у відповідність до положень ст. ст. 387, 388 та 391 ЦК України.
Так, у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування незаконно безоплатно передав у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку водного фонду, відтак, при вирішенні спору, в зв`язку з законодавчими змінами, підлягають застосуванню положення ст. 387 ЦК України, відповідно до якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка розташована поблизу річки «Тиса» в прибережній захисній смузі, що виключає його добросовісність при набутті права власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990га, яка знаходиться в межах населеного пункту с-ща. Солотвино урощище «Песторник».
Водночас, надання земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 безоплатно, враховуючи недобросовісність останнього при виникненні права власності на об`єкт нерухомого майна, виключає застосування ст. 388 ЦК України.
У пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, зазначено про те, що зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не вважається зміною підстав позову.
Враховуючи наведене та те, що підготовче провадження у справі закрито до прийняття та набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», виникла необхідність у поверненні до стадії підготовчого провадження з метою зміни предмета позову.
З цього приводу, зазначаю, що окружною прокуратурою заявлено наступні позовні вимоги:
- усунути перешкоди шляхом визнання незаконним та скасування рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району № 138 від 22.09.2012 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990га для ведення особистого селянського господарства», розташованої в адміністративних межах Солотвинської селищної ради Тячівського району, а саме в межах населеного пункту с-ща. Солотвино урощище «Песторник»;
- усунути перешкоди шляхом шляхом визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на землю серії ЯК № 338126 від 06.09.2012, виданого на ім`я ОСОБА_1 ;
- усунути перешкоди шляхом шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990га для ведення особистого селянського господарства:
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990 га, розташовану в с-щі. Солотвино урощище «Песторник» Тячівського району, у комунальну власність Солотвинської територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради.
В постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 щодо зміни предмета позову зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: заміна одних позовних вимог іншими; доповнення позовних вимог новими; вилучення деяких із позовних вимог; пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.06.2025 у справі № 927/786/24, коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна.
Враховуючи вищенаведене, позивач змінив предмет позову, шляхом заміни позовної вимоги викладеної в пункті 5 прохальної частини позовної заяви «зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990 га, розташовану в с-щі. Солотвино урощище «Песторник» Тячівського району, у комунальну власність Солотвинської територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради», новою позовною вимогою – «про витребування на користь Солотвинської територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990 га, розташовану в с-щі. Солотвино урощище «Песторник», а також у пунктах 2-4 прохальної частини позовної заяви, а саме: «визнати незаконним та скасувати рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району № 138 від 22.09.2012 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990га для ведення особистого селянського господарства», розташованої в адміністративних межах Солотвинської селищної ради Тячівського району, а саме в межах населеного пункту с-ща. Солотвино урощище «Песторник»; визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на землю серії ЯК № 338126 від 06.09.2012, виданого на ім`я ОСОБА_1 ; скасувати в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,1990га для ведення особистого селянського господарства».
Наголосив, що правовою підставою витребування земельної ділянки у спірних правовідносинах є положення ст. 387 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Ухвалою суду від 12 січня 2026 року постановлено повернутися до стадії підготовчого засідання та підготовче судове засідання призначено на 02 лютого 2026 року.
Згідно ч.3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
На підставі ухвали суду від 02 лютого 2026 року закрито підготовче провадження, призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду на 09 березня 2026 року та відкладено, востаннє на 08 червня 2026 року.
Прокурор у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовні заяві. 
Представник відповідача - Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, будучи належним чином повідомленим про судове засідання, у судове засідання не з"явився подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення йому поштового відправлення, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав, у зв`язку з чим суд, на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи за їх відсутності.
Частина 2 ст. 43 ЦПК України зобов`язує учасників справи, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Згідно вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності сторін у справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, у зв`язку із чим суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представника на підставі наявних у справі даних і доказів.
Вислухавши пояснення прокурора, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.
Із державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 338126 від 06 вересня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 є власником земельної ділянки із кадастровим номером 2124455900:01:001:0318, площею 0,1990 га, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Солотвино, урочище «Песторник», цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства, яка йому надана на підставі рішення 6 сесії 6 скликання № 138 від 22.09.2011 Солотвинської селищної ради (а. с. 19 - 20).
Рішенням другої сесії УІ скликання Солотвинської селищної ради Тячівського району № 15 від 12 січня 2011 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність ОСОБА_1 (мешканцю АДРЕСА_1 ), земельної ділянки в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1990 га (а. с. 26) 
Із заяви від 25 лютого 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ПП «Бокоч» із заявою про виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1990 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Солотвино, урочище «Песторник» на підставі рішення органу місцевого самоврядування, про що був укладений договір на виконання робіт № 92 від 25.02.2011 року, де замовником є ОСОБА_1 , а виконавцем – ПП «Бокоч» в особі директора Павлюка О.О. (а. с. 38 – 39, 25, 21 – 24, 28). 
Із довідки про правовий статус земельної ділянки № 236 від 14 вересня 2011 року, яка розташована за адресою: 90575, Закарпатська область, Тячівський район, смт. Солотвино, урочище «Песторник», площею 0,1990 га, категорія земель, згідно ст. 19 Земельного кодексу України – землі сільськогосподарського призначення, перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути, зокрема, водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, берегових смуг – відсутні (а. с. 30). 
Рішенням шостої сесії УІ скликання № 138 від 22.09.2011 Солотвинської селищної ради Тячівського району затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 (мешканцю АДРЕСА_1 ) в смт. Солотвино, урочище «Песторник» для ведення особистого селянського господарства площею 0,1990 га, яку надано ОСОБА_1 у власність (а. с. 27). 
Із висновку до матеріалів посвідчення права власності земельної ділянки ОСОБА_1 № 03/СГ-454 від 27 вересня 2011 року вбачається, що відділом містобудування архітектури Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, на підставі проведеного обстеження погоджено технічні матеріали посвідчення права власності земельної ділянки площею 0,1990 га, наданої ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Солотвинської селищної ради; земельна ділянка зміні цільового призначення не підлягає (а. с. 29).
Із довідки про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки (згідно форми 6-ЗЕМ) №365 від 28.09.2011, виданої заступником начальника управління – начальника відділу державного земельного кадастру міськрайонного управління Держкомзему у м. Тячів і Тячівському районі Закарпатської області заступника голови комісії з проведення реорганізації територіальних органів Державного комітету України із земельних ресурсів Закарпатської області Гичун Н.М., вбачається, що землекористувач ОСОБА_1 , мешк. АДРЕСА_1 , користується земельною ділянкою, яка розташована в смт. Солотвино, урочище «Песторник», загальною площею 0,1990 га, яка розташована на сільськогосподарських землях, сіножаті в повному обсязі, не перебуває в зоні дії обмежень (обтяжень) та серветутів, землевласником є Солотвинська с/рада (а. с. 31).
Із технічної документації щодо посвідчення права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: смт. Солотвино, урочище «Песторник», Тячівського району, Закарпатської області в межах населеного пункту Мігалі Ю.Ю., погодженою головою Солотвинської селищної ради Ухалем Ю.Ю., начальником міськрайонного управління Держкомзему у м. Тячів і Тячівському районі Немеш Б.В. та головним архітектором Тячівського району Марковою О.П. вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,1990 га, розташована на сіножатних землях; опис меж: від А до Б – 0,087 – землі загального користування (дорога), від Б до В – 190,77 – землі ОСОБА_3 , від В до Г – 13,26 – землі загального користування (дорога), від Г до А – 184,920 – землі ОСОБА_4 , які погоджено згідно акту погодження встановлених в натурі меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, про що свідчать їх підписи в даному акті, який також затверджено головою Солотвинської селищної ради Ухалем Ю.Ю., землевпорядником ОСОБА_5 , землекористувачем ОСОБА_1 та представником ПП «Бокоч» - Павлюком О.О. (а. с. 32 - 36).
Згідно з Актом прийому – передачі межових знаків на зберігання (згідно вимог наказу Держкомзему від 18.05.2010 №376) від 25.02.2011, вбачається, що замовник ОСОБА_1 , з одного боку, та представник виконавця «Бокоч» Павлюк О.О., з другого боку, в присутності представників суміжних користувачів та представників Солотвинської селищної ради, склали дійсний акт про те, що межі земельної ділянки, яка знаходиться в смт. Солотвино урочище «Песторник», площею 0,1990 га, наданої власнику ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 4 шт. Власниками /користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_1 , який про адміністративну відповідальність за знищення межових знаків згідно з пунктом "е" частини першої статті 211 Земельного кодексу України та статті 56 Кодексу України про адміністративні правопорушення ознайомлений (а. с. 37).
Згідно інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформація щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: 2124455900:01:002:0318 – відсутня (а. с. 47).
Із збірного кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, загальною площею 0,1990 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 вбачається, що частина вказаної ділянки, а саме 0,0726 га знаходиться на межі прибережної захисної смуги, а саме - 100 метрової зони урізу води (а.с. 46).
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 17 червня 2024 року, оціночна вартість об`єкта оцінки, яким є земельна ділянка, розташована за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Солотвино, у розмірі 1990,00 кв. м, кадастровий номер 2124455900:01:002:031, цільове призначення 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія – землі сільськогосподарського призначення, становить – 15 801,60 грн. (а. с. 48 - 50).
У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час звернення до суду).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час звернення до суду).
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Пунктом 3 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.
Звертаючись до суду з цим позовом, керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області вказує на те, що Тячівська окружна прокуратура реалізує передбачені законом повноваження з представництва інтересів держави в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, яка не вживає заходів щодо повернення земельних ділянок, які незаконно вибули з комунальної власності та неналежним чином здійснює повноваження, покладені на неї законодавством для захисту інтересів держави, що призвело до порушення прав держави України та територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради на розпорядження землями комунальної власності.
Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектара.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 набув у встановленому законодавством порядку у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,527 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с-щі. Солотвино, урочище «Песторник» Тячівського району, Закарпатської області .
Таким чином, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,0726 га, як частина земельної ділянки кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, загальною площею 0,1990 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с-щі. Солотвино, урочище «Песторник» Тячівського району, Закарпатської області, вибула з державної власності на користь ОСОБА_1 незаконно, оскільки знаходиться на межі прибережної захисної смуги, а саме, 100 метрової зони урізу води та відноситься до водного фонду, а отже не могла бути надана ОСОБА_1 . Солотвинською селищною радою у приватну власність.
Так, ч. 1, ч. 2 ст. 18 ЗК України передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного Кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на ряд категорій, до яких віднесено і землі сільськогосподарського призначення.
Як передбачено ч. ч. 1 - 4 ст. 20 ЗК України, при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється, зокрема на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.
При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру.
Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру.
Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (ч. 1 ст. 22 ЗК України).
До земель водного фонду належать, окрім іншого, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (ч. 1 ст. 58 ВК України).
Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.
Статтею 6 Водного кодексу України передбачено, що води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.
Статтею 18 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що категорії земель України мають особливий правовий режим. Відповідно до пункту «є» ч. 1 ст. 19 Земельного Кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду. До земель водного фонду належать, у тому числі, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм (ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України (далі ЗК України, ВК України)).
До земель водного фонду належать, у тому числі, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм (ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України.
Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Відповідно до вимог ст.ст. 58, 60 ЗК України, ст. 88 ВК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Їх розмір унормовано цими ж законодавчими актами і такий складає величину від 25 до 100 метрів вздовж урізу води.
Зокрема, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частина друга статті 60 ЗК України).
Аналогічні приписи викладені у ст. 88 Водного кодексу України.
Частиною 5 ст. 88 ВК України передбачено, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом
Статтею 85 Водного кодексу України визначено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
В ухвалі від 12 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду просить відступити, зокрема, від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах у справах № 6-2304цс16, № 6-3089цс15, № 6-2469цс16 і № 6-2407цс15 за позовами прокурорів в інтересах держави до міських рад та фізичних осіб. Ці справи, як і справа № 487/10128/14-ц, також стосувалися незаконності передання земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, а справи № 6-2469цс16 і № 6-2407цс15 стосувалися земельних ділянок, переданих за оскарженим рішенням фізичним особам у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману. В усіх цих справах через невстановлені суттєві обставини, зокрема момент, з якого позивач дізнався чи мав дізнатися про порушення його права, Верховний Суд України остаточне рішення не ухвалив, а направив справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постановах від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2304цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 і від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 Верховний Суд України, використовуючи різні формулювання, дійшов висновку про можливість захисту порушеного права власника земельної ділянки водного фонду у межах загальної позовної давності. А крім того, у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 Верховний Суд України правильно вказав на те, що неможливим є одночасне подання віндикаційного та негаторного позову, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права.
У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що задля гарантування правової визначеності вона має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України лише за наявності для цього належної підстави.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм, або повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок(див. окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16).
Оскільки наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і в пунктах 70-71 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, щодо застосування норм матеріального права про позовну давність і про усунення власником перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду неповністю узгоджуються з відповідними висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2304цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 і від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, Велика Палата Верховного Суд вважає за необхідне конкретизувати ці висновки Верховного Суду України з огляду на те, що вимога зобов`язати повернути земельну ділянку водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначено, що: «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року в справі № 469/1203/15 (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року в справі № 372/1684/14 (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду керуючись тим, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14 (пункт 81), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 97), від 15 вересня 2020 року в справі № 372/1684/14 (пункт 46).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 червня 2025 року у справі № 672/5/23.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. 
Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача. 
Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Із змісту ч. 3 ст. 60 ЗК України випливає, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Разом з тим встановлено, що проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги спірної земельної ділянки не розроблявся та не погоджувався.
Пунктами 1,4,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету МіністрівУкраїни №486 від 08.05.1996 передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.
Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену (відповідно 25, 50 100-метрову) зону від урізу води.
Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність такої, оскільки її розмір у такому випадку встановлюється статтями 60 ЗК України та 88 ВК України.
Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14, у справі від 25.04.2018 за № 904/5974/16 івід 24.12.2014 у справі №6-206цс14, а також Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14, в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України).
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
За таких умов землі прибережних захисних смуг за правилами частини другої статті 178 ЦК України є обмеженими в обороті, що полягає в тім, що вони можуть належати лише визначеним учасникам цивільного обороту.
Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель, садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки ( ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України).
Наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тобто, передача земель водного фонду у оренду для особистого селянського господарства, як це визначено оспорюваним рішенням, не передбачено взагалі приписами законодавства.
Таким чином, розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, у межах прибережної захисної смуги,розташована за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с-ще. Солотвино, урощище «Песторник», відповідно до вимог чинного законодавства, беззаперечно свідчить про її віднесення до земель водного фонду, що унеможливлює перебування цієї земельної ділянки у приватній власності. Більше того, спірна земельна ділянка в будь-якому випадку в силу закону не могла надаватись ні у власність, ні у користування для ведення особистого селянського господарства.
Однак суд не погоджується з тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, загальний розмір якої складає 0,1990 га підлягає витребуванню в користь Солотвинської селищної ради в повному обсязі, оскільки як вбачається із збірного кадастрового плану земельної ділянки не вся ділянка, а лише її частина розміром 0,0726 га знаходиться на межі прибережної захисної смуги, а саме, 100 метрової зони урізу води, яка відноситься до водного фонду . 
Таким чином, вимога позивача про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с-ще. Солотвино, урощище «Песторник» на користь Солотвинської територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради підлягає частковому задоволенню, а саме, витребовуванню частини земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,0726 га, оскільки позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту, який відновить порушене право Солотвинської територіальної громади щодо земельної ділянки водного фонду, яка незаконно перебуває у приватній власності. 
За наведенного, установивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні інших позовних вимог.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з підстав та мотивів викладених вище.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2124455900:01:002:0318, площею 0,0726 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с-ще. Солотвино, урощище «Песторник» на користь Солотвинської територіальної громади в особі Солотвинської селищної ради.
Відмовити в іншій частині позову.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи: 
Позивач: Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області, місцезнаходження: вул. Незалежності, 27 у м. Тячів, Закарпатської області, код ЄДРПОУ: 02909967.
Відповідачі: 
Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, місцезнаходження: вул. Харківська, 1 у селищі Солотвино, Тячівського району Закарпатської області, код ЄДРПОУ: 04349691.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , який проживає без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 .
Повний текст судового рішення складено 26 червня 2026 року. 

Суддя Л.Р.Сас