Єдиний унікальний номер 205/322/26
Номер провадження 2/205/997/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року місто Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Дорошенко Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Копич В.А.,
позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника відповідача адвоката Бойчун Н.Д. (в режимі відеоконференції), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» про визнання протиправною бездіяльності, розірвання трудового договору, стягнення невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги, 
В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Державної установи «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» про визнання протиправною бездіяльності, розірвання трудового договору, стягнення невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ДУ «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» є правонаступником ДУ «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології ім. академіка О.М. Лук`янової Національної академії медичних наук України». Позивач з 09.10.2023 по 05.02.2024 працював на посаді фахівця з питань мобілізаційної роботи відповідача за основним місцем роботи. Також з 16.10.2023 позивач був призначений на посаду інспектора з кадрів за сумісництвом на 0,5 ставки. Фактично з 16.10.2023 між позивачем та відповідачем виник новий трудовий безстроковий договір. 19.12.2025 позивачем на електронну адресу відповідача було направлено заяву про звільнення з 23.12.2025 з посади інспектора з кадрів у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного договору, а саме довготривалий час не виплачує заробітну плату. Відповідач проігнорував заяву позивача від 19.12.2025. 25.12.2025 на адресу відповідача було направлено адвокатський запит з вимогою надати інформацію про результат розгляду заяви від 19.12.2025. У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив, що позивача начебто було звільнено у лютому 2024 року, однак в наданому наказі про звільнення не міститься інформації про звільнення позивача з посади інспектора з кадрів. Вважаючи дії відповідача, які виразилися у невиданні наказу про звільнення з посади інспектора з кадрів, протиправними, позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо звільнення його з посади інспектора з кадрів на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП; зобов`язати відповідача звільнити 23.12.2025 ОСОБА_1 з посади інспектора з кадрів на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП та видати відповідний наказ; стягнути з ДУ «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.02.2024 по 23.12.2025 в розмірі 76185,48 грн та вихідну допомогу при припиненні трудового договору в розмірі 10050,00 грн, а також судові витрати по справі.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 16.01.2026 дану позову заяву було залишено без руху у зв`язку із наявністю її недоліків та позивачу було надано строк для їх усунення.
26.01.2026 на виконання вищевказаної ухвали через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28.01.2026 відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
18.02.2026 від представника відповідача ДУ «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» Антипкіна Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зазначив, що відповідачем визнаються обставини, що позивач ОСОБА_1 з 09.10.2023 по 05.02.2024 працював у ДУ «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології ім. академіка О.М. Лук`янової Національної академії медичних наук України», правонаступником якої є відповідач, на посаді фахівця з питань мобілізаційної роботи за основним місцем роботи та з 16.10.2023 за сумісництвом на посаді інспектора з кадрів на 0,5 ставки. Інші обставини, наведені у позовній заяві, та їх обґрунтування не визнаються відповідачем у повному обсязі. Так, 19.01.2024 позивач подав відповідачу заяву про його звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 05.02.2024 та просив виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки. Згідно з Наказом від 02.02.2024 №35-о ОСОБА_1 був звільнений з роботи 05.02.2024. Як вбачається з Наказу у день звільнення позивачу було надано наказ про звільнення та проведено розрахунок по заробітній платі, у тому числі виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за основним місцем роботи за 10 календарних днів та за сумісництвом за 7 календарних днів, про що зазначено в наказі та свідчить підпис позивача про ознайомлення та отримання копії. З розрахункового листа за січень 2024 в кінці січня 2024 з позивачем було повністю здійснено розрахунок за роботу за сумісництвом інспектором по кадрах, у тому числі за 4 робочих дні лютого 2024 року 439,34 грн та компенсація за невикористану відпустку 7 днів у сумі 775,21 грн. Отже, позивач був звільнений з роботи за власним бажанням 05.02.2024 як за основним місцем роботи так і за сумісництвом. З 06.02.2024 до цього часу позивач не працював, на роботу за сумісництвом не виходив, не табелювався, претензій щодо отримання компенсації за невикористану відпустку та повного розрахунку за роботу за сумісництвом не заявляв, що свідчить про його волевиявлення про звільнення з роботи у відповідача як за основним місцем роботи так і за сумісництвом. На підставі зазначеного представник просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог.
Представник відповідача ДУ «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» адвокат Бойчун Н.Д. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.
У судовому засіданні 25.05.2026 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, враховуючи складність справи, на підставі абз.2 ч.1 ст.244 ЦК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 03.06.2026 до 14 год. 30 хв.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлені належним чином.
Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
За статтею 43 Конституції України за кожним громадянином закріплено гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Громадянин, як правило, реалізує своє право на працю, укладаючи трудовий договір з власником або уповноваженим ним органом підприємства, установи, організації чи фізичною особою, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором й угодою сторін.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу №296-о Державної установи «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» від 09.10.2023, прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду фахівця з питань мобілізаційної роботи, за основним місцем роботи на повний робочий день до господарської частини з 10.10.2023. Посадовий оклад 4455,00 грн (а.с.13).
Крім того, на підставі заяви ОСОБА_1 від 09.10.2023, останній був прийнятий на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки інспектора з кадрів відділу кадрів з 16.10.2023. Графік роботи: робота основна - пн.-пт. -09:00-17:30 та на роботі за сумісництвом - пн.-пт.-18:00-21:00, решта по суботах (а.с.14).
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2024 позивач подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 05.02.2024 та просив виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки (а.с.88).
На підставі зазначеної заяви відповідачем видано наказ №35-о від 02.02.2024, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з роботи 05.02.2024 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.15).
Зі змісту вказаного наказу вбачається, що ним врегульовано припинення трудових відносин з позивачем як за основним місцем роботи, так і за роботою за сумісництвом. Зокрема, наказом передбачено виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за основним місцем роботи за період з 10.10.2023 по 05.02.2024 у кількості 10 календарних днів та за роботою за сумісництвом за період з 16.10.2023 по 05.02.2024 у кількості 7 календарних днів. На вказаному наказів міститься підпис позивача про ознайомлення з наказом та отримання його копії.
З наданих відповідачем розрахункових документів убачається, що при звільненні позивачу було проведено остаточний розрахунок, зокрема виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за посадою інспектора з кадрів за сумісництвом (а.с.45-50).
Відповідно до частини другої статті 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Це дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, додатково укладати трудові договори (угоди) за сумісництвом.
Згідно статті 19 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, статті 102-1 КЗпП України сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.
Аналіз приписів частини другої статті 21 КЗпП України свідчить, що працівник може укласти трудовий договір на роботу за сумісництвом на підприємстві, в установі, організації, де він працює за основним місцем роботи. Таке сумісництво буде вважатися внутрішнім сумісництвом. Водночас, якщо трудовий договір про роботу за сумісництвом укладено на іншому підприємстві, в установі, організації (поза основним місцем роботи працівника), то така робота є зовнішнім сумісництвом.
Слід зазначити, що при внутрішньому сумісництві робота виконується на тому самому підприємстві. При цьому працівник працює як основний працівник і як сумісник, але роботу за сумісництвом здійснює у вільний від основної роботи час.
На сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Не вважається сумісництвом поєднання професій, розширення зон обслуговування та тимчасове заступництво, які виконуються працівниками одночасно з основною роботою у робочий час.
При цьому, однією з найважливіших умов роботи за сумісництвом є наявність вакантної посади (професії).
Вказане свідчить про те, що за сумісництвом можна працювати на одному, двох або більше підприємствах, в установах, організаціях. Проте за будь-яких обставин одне місце роботи працівника має бути основним.
Аналіз наведених норм права свідчить, що робота за сумісництвом є окремими трудовими правовідносинами, однак її припинення, як і припинення трудових відносин за основним місцем роботи, підтверджується відповідним розпорядчим актом роботодавця та проведенням остаточного розрахунку з працівником.
Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наказом №35-о від 02.02.2024 було припинено всі трудові відносини між сторонами, у тому числі й за посадою інспектора з кадрів за сумісництвом, оскільки в наказі прямо вирішено питання щодо виплати компенсації за невикористану відпустку саме за цією посадою, а також проведено остаточний розрахунок за роботою за сумісництвом.
Крім того, позивачем не заперечується, що після 05.02.2024 він до виконання обов`язків інспектора з кадрів не приступав, у табелях обліку робочого часу не відображався, заробітна плата йому не нараховувалася та не виплачувалася, заяв про допуск до роботи або усунення перешкод у виконанні трудових обов`язків роботодавцю не подавав.
Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Таким чином, право на отримання заробітної плати нерозривно пов`язане з наявністю трудових відносин та фактичним виконанням працівником трудової функції.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що після 05.02.2024 між сторонами існували трудові відносини або що позивач виконував роботу інспектора з кадрів. Навпаки, наявні у справі докази свідчать про припинення таких правовідносин саме 05.02.2024.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування трудових відносин за посадою інспектора з кадрів після 05.02.2024 або невиконання відповідачем обов`язку щодо оформлення припинення таких відносин.
Посилання позивача на те, що трудові відносини за сумісництвом продовжували існувати після його звільнення з основного місця роботи спростовуються наявними у справі доказами, зокрема самим наказом, розрахунковими документами та подальшою поведінкою сторін.
Суд також враховує, що після звільнення у лютому 2024 року позивач майже два роки не звертався до відповідача із вимогами про допуск до роботи, не оскаржував наказ про звільнення, не заявляв про наявність трудових відносин за сумісництвом, не звертався щодо отримання заробітної плати та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намір продовжувати виконання трудових обов`язків. Така поведінка узгоджується з фактичним припиненням трудових відносин між сторонами.
За встановлених обставин суд дійшов висновку, що твердження позивача про протиправну бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з посади інспектора з кадрів є безпідставними.
Оскільки судом встановлено факт припинення трудових відносин між сторонами 05.02.2024, вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, зобов`язання звільнити позивача 23.12.2025 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та видати відповідний наказ задоволенню не підлягають.
Похідними від зазначених вимог є вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.02.2024 по 23.12.2025 та вихідної допомоги.
Оскільки після 05.02.2024 трудові відносини між сторонами були припинені, правові підстави для нарахування та виплати позивачу заробітної плати за вказаний період відсутні.
Відповідно до статті 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується у випадках, прямо передбачених законом. Оскільки підстав для звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України судом не встановлено, вимога про стягнення вихідної допомоги також є безпідставною.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати окремий наказ про звільнення з роботи за сумісництвом та виплатити компенсацію за невикористану відпустку є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст.141, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України» про визнання протиправною бездіяльності, розірвання трудового договору, стягнення невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 , ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
відповідач Державна установа «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України», ЄДРПОУ 45460659, адреса: 04050, м.Київ, вул.Майбороди Платона, буд.8, ел.пошта: ucmc@ipag.org.ua.

Суддя Г.В. Дорошенко