ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/4596/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року (суддя Брегей Р.І.) у справі № 340/4596/25 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Світловодської міської ради, Служби у справах дітей Світловодської міської ради, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання протиправним і скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Світловодської міської ради, Служби у справах дітей Світловодської міської ради, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області від 22.03.2024 року №232.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення від 22.03.2024 року №232 протиправно створило ризики порушення прав дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та можливість втрати ними житла, прийнято без врахування інтересів дітей та без участі їх законних представників.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 340/4596/25 залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Судом першої інстанції зазначено, що органи опіки і піклування здійснюють контроль відносно батьків або осіб, які їх замінюють, за дотриманням житлових прав дитини. Тому ними видається дозвіл за зверненням таких осіб.
Суд першої інстанції з`ясував, що спірне рішення від 22.03.2024 року №232 надає дозвіл особам, за якими законодавство не передбачає здійснення контролю від органів опіки і піклування.
Суд першої інстанції вказав, що договір дарування міг бути укладений без дозволу
органу опіки і піклування.
Суд першої інстанції зауважив, що надання дозволу і укладення договору дарування частки квартири не призвело до втрати позивачкою права власності на житло. Тому ні вона, ні її діти не втратили право користування квартирою.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що спірне рішення відповідача прийнято без повідомлення та згоди батьків дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Звертає увагу, що на момент прийняття рішення відповідачем у суді перебувала на розгляді справа №401/2926/23 щодо вселення до квартири та порядку користування нерухомим майном, в якій служба у справах дітей Світловодської міської ради є третьою особою. Вважає, що після дарування частки квартири ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , частка у праві власності ОСОБА_6 істотно збільшилась, а тому це створює можливість звернення ОСОБА_6 із позовом до суду про припинення права власності ОСОБА_1 з виплатою грошової компенсації, що призведе до втрати дітьми ОСОБА_1 єдиного житла. Зауважує, що формальне зазначення у спірному рішенні про те, що права дітей не порушуються, не відповідає фактичним обставинам. Наполягає, що спірне рішення від 22.03.2024 року №232 є протиправним та підлягає скасуванню.
Служба у справах дітей Світловодської міської ради подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради від 22 березня 2024 року №232 було надано дозвіл ОСОБА_6 на прийняття в дар частини квартири АДРЕСА_1 на її ім`я від імені ОСОБА_5 , в якій зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за умови, що при зміні власника квартири житлові права дітей не буду порушені (діти залишаться зареєстрованими у даній квартирі).
Вважаючи протиправним рішення від 22 березня 2024 року №232, позивачка звернулась до суду із позовом.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до приписів ч.1 ст.177 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.
Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.
В силу положень ч.2 ст.177 СК України батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування:
1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації;
2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини;
3) вчиняти правочини щодо:
об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина;
відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина.
Відповідно до ч.3 ст.177 СК України батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до ч.4 ст.177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.
Відповідно до ч.5 ст.177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що:
1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу;
2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу;
3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу;
4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні;
5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини;
6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них);
7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.
Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі Порядок №866) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866.
Відповідно до п. 67 Порядку №866 дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.
У разі виїзду сім`ї, в якій виховується дитина, за межі населеного пункту, придбання житла здійснюється з урахуванням інтересів дитини.
Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.
У разі усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження нерухомого майна дитини, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади звертається в установленому законодавством порядку до нотаріуса для зняття заборони відчуження такого майна.
Рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.
Отже, зміст ст.177 СК України та п. 67 Порядку №866 дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, зокрема частки квартири, власником або користувачем якого є дитина, якщо такий правочин вчиняється її батьками або особами, які їх замінюють.
В свою чергу, зі змісту спірного рішення від 22 березня 2024 року №232 не вбачається, що відчуження (дарування) вчиняється батьками (особами які їх замінюють) дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відтак, колегія суддів вважає, що спірним рішенням від 22 березня 2024 року №232 відповідачем не порушено приписи ст.177 СК України та п. 67 Порядку №866, а отже й не порушено права дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Разом з тим, зміст рішення від 22 березня 2024 року №232 дає підстави для висновку, що воно не стосується жодним чином прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 , а отже таке рішення не порушує її права.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
Відтак, колегія суддів встановила, що спірним рішенням від 22 березня 2024 року №232 не порушено прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 , дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а отже це є підставою для відмови у задоволені вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 22 березня 2024 року №232.
З огляду на зміст заявлених у позові вимог інші питання не є предметом судового розгляду у цій справі.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року у справі № 340/4596/25 –без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 28.05.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров