ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1634/24(908/2821/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Соп`яненко О.Ю. (доповідач) 
суддів: Мартинюка С.В., Фещенко Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання: Федорчук В.С.,

за участю представників:
від скаржника: Савоченко А.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 (повне рішення складено та підписано 20.01.2026, суддя Юлдашев О.О.) у справі № 908/1634/24 (908/2821/25) 

за позовом:  ОСОБА_1 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:
1. ОСОБА_2 ;
2. Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013) 
про визнання договору поруки недійсним
в межах справи № 908/1634/24

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ» 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовної заяви і рішення суду першої інстанції.

До Господарського суду Запорізької області 05.09.2025 року через систему «Електроннний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ», про визнання договору поруки недійсним, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство відповідача.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24 (908/2821/25) у задоволенні позову – відмовлено.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: 
- поновити строк на апеляційне оскарження;
- скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025;
- ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; 
- судові витрати покласти на відповідача.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що 01.02.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20/П/99/2007-840 на суму 64 200 дол. США, а також договір поруки з позивачкою, який не містив визначеного строку дії. Відтак підлягає застосуванню частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України (у редакції на момент укладення договору), яка встановлює шестимісячний 
граничний строк, після спливу якого право пред`явлення позову до поручителя припиняється. Банк не пред`явив позову до поручителя у цей строк, оскільки прострочення виконання основного зобов`язання настало з 06.08.2008, а тому порука припинилася в силу закону. Суд першої інстанції, на думку апелянта, не з`ясував істотних обставин справи, зокрема моменту настання строку виконання основного зобов`язання, початку перебігу шестимісячного строку та факту пред`явлення позову до поручителя у цей період, що є підставою для скасування рішення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України. 
Крім того, суд неправильно застосував частину 4 статті 559 Цивільного кодексу України, не врахувавши її імперативний і преклюзивний характер, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо того, що умова про дію поруки до повного виконання зобов`язань не є визначеним строком. Апелянт також вказує на помилковість висновку суду про те, що рішення суду від 29.12.2011 у справі № 2-3373/2011 про солідарне стягнення заборгованості підтверджує чинність поруки, оскільки таке рішення не продовжує строк дії поруки, не замінює своєчасного пред`явлення позову до поручителя та не виключає можливості визнання поруки припиненою, якщо питання її дії не було предметом розгляду. 
З урахуванням викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції допустив істотні порушення норм матеріального та процесуального права, що вплинули на правильність вирішення спору, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ», скориставшись правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ» зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, належних і допустимих доказів та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Обраний позивачем спосіб захисту має бути ефективним і відповідати змісту порушеного права. 
01.02.2007 року укладено кредитний договір між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» і договір поруки із ОСОБА_1 , за яким поручитель несе солідарну відповідальність, однак зобов`язання належним чином не виконано, у зв`язку з чим рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 29.12.2011 року у справі № 2-3373/2011 стягнуто з відповідачів (позичальника та поручителя) солідарно заборгованість у сумі 85 828,86 дол. США (681 609,89 грн); рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Товариство підкреслює, що після ухвалення рішення про стягнення боргу правовідносини перейшли у стадію виконання судового рішення, а повторне оспорювання поруки як окремий позов є неналежним способом захисту. 
З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду (зокрема у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц та подальшій усталеній практиці) зазначено, що боржник або поручитель повинні захищати свої права саме у справі про стягнення заборгованості, а не шляхом подання окремого позову про припинення чи недійсність поруки, тим більше після вирішення спору по суті, що унеможливлює повторний розгляд аналогічних вимог.
Апелянтом не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим; також заявлено попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Соп`яненко О.Ю. (суддя-доповідач), судді: Мартинюк С.В., Фещенко Ю.В..
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
24.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕЛАЙ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
В судове засідання 09.04.2026 з`явився представник скаржника. 
Колегія суддів у судовому засіданні 09.04.2026 оголосила скорочену (вступну та резолютивну частини) постанову у даній справі.

5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

01 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») було укладено Кредитний договір № 20/П/99/2007-840, відповідно до умов якого Банк надав Відповідачу кредит у іноземній валюті у розмірі 64 200 доларів США строком до 01.02.2031 року зі сплатою 12,49 відсотків річних. 
01 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого Відповідач-2 поручився перед кредитором за належне виконання Відповідачем-1 умов кредитного договору.
05.08.2020 відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».
30.09.2020 між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра». 
04.06.2024 між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «Менелай» був укладений Договір купівлі - продажу прав вимоги № 04062024-1П. За умовами даного Договору ТОВ «Менелай» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра».

6. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, погоджується з правовим обґрунтуванням та висновками Господарського суду Запорізької області з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 Цивільного кодексу України).
Зазначені обставини були встановленні Господарським судом Запорізької області при розгляді справи № 908/1634/24 (908/3430/24), яке набрало законної сили.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).
Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 статті 554 Цивільного кодексу України).
Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Відповідно до положень статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 29.12.2011, винесеним у справі № 2-3373/2011р., стягнуто солідарно з Відповідача-1 (позичальника ОСОБА_2 ) та Відповідача-2 (поручителя ОСОБА_5 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість у сумі 85 828 доларів США 86 центів, що згідно курсу НБУ становить 681 609 грн 89 коп. витрати по сплаті державного мита в сумі 1700 грн 00 коп. та витрати ІТ3 в сумі 120 грн, 00 коп. всього 683 429 грн (шістсот вісімдесят три тисячі чотириста двадцять дев`ять) грн 89 коп. Рішення набрало законної сили, але не виконано. Доказів на підтвердження виконання рішення суду Позивачем не надано.
З огляду на викладене, правовідносини між Позивачем і первісним кредитором змінили свій характер та перейшли у площину виконання судового рішення, що, у свою чергу, зумовлює застосування цивільно-правової відповідальності у разі невиконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначила, що коли суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, коли спір, ініційований кредитором, ще не перебуває на розгляді суду та відповідне провадження не відкрито.
Якщо кредитор уже звернувся до суду з позовом про захист свого, на його думку, порушеного права, або такий спір уже вирішено судом, подання боржником окремого позову про визнання відсутності у кредитора права вимоги та відповідного обов`язку боржника не є належним способом захисту його прав.
Ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
Після подання кредитором позову про стягнення заборгованості поручитель не вправі ініціювати окреме провадження щодо визнання відсутності у кредитора права вимоги, зокрема про припинення поруки. Такий позов не відповідає належному способу захисту прав, а відтак не підлягає задоволенню.
Питання про наявність або відсутність заборгованості поручителя, як і правомірність її нарахування банком, підлягають дослідженню в межах справи за позовом кредитора про стягнення коштів. Оскільки відповідний спір уже ініційовано кредитором, поручитель має можливість належним чином захистити свої права саме у цьому провадженні, зокрема шляхом подання заперечень проти позову, у тому числі посилаючись на припинення поруки.
Крім того, боржник або поручитель, щодо якого вирішено спір про стягнення заборгованості і рішення суду набрало законної сили, позбавлений права повторно ініціювати судовий розгляд з метою доведення безпідставності вимог кредитора, оскільки такі дії суперечать принципу обов`язковості судового рішення. 
Аналогічні правові позиції щодо застосування до схожих правовідносин приписів ст. ст. 526, 559, 598 ЦК України викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16, від 13.03.2024 у справі № 201/11986/20.
Суд першої інстанції, встановивши що судовим рішенням (від 29.12.2011 у справі № 2-3373/2011р., винесеним Києво-Святошинським районним судом міста Києва), яке набрало законної сили, стягнуто на користь банку солідарно заборгованість з боржника ( ОСОБА_2 ) та поручителя ( ОСОБА_5 ), дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову поручителя ( ОСОБА_1 ) про визнання поруки припиненою.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оскаржені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надав офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Завданням судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують судочинство для такого захисту.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Пунктами 1, 2, 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання:
- чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 
- чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 
- яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильності оскаржуваного рішення та не дають підстав для його скасування чи зміни.

7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду рішення суду.

Апеляційний господарський суд, здійснивши апеляційний перегляд справи у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відсутність порушення судом першої інстанції норм права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з повним з`ясуванням обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а судове рішення Господарського суду Запорізької області – таким, що підлягає залишенню без змін.

8. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстави для скасування оскаржуваного рішення не вбачаються, судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
В той же час, колегія суддів наголошує, що апелянтом здійснена переплата судового збору за подачу апеляційної скарги.
Так, порядок та розмір справляння судового збору встановлений Законом України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.07.2011 (зі змінами та доповненнями).
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до господарського суду заяви майнового характеру справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру – 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За положеннями підпункту 6 пункту 2 частини 2 статті 4 Законом України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми.
Згідно з частиною 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить суму 3 028,00 грн.
Таким чином, за подання апеляційної скарги у даній справі судовий збір підлягав сплаті у сумі 3 633,60 грн (3028,00 грн х 150% х 0,8).
Натомість, апелянтом згідно з квитанцією № 6M1F-7ZF1-21SE від 05.02.2026 сплачено 4 623,75 грн. Тобто, переплата складає 990,15 грн.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином, за наявності відповідного клопотання апелянту підлягає поверненню з бюджету 990,15 грн надмірно сплаченого судового збору.

З підстав наведеного та керуючись статями 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24 (908/2821/25) - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24 (908/2821/25) – залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд покласти на скаржника. 
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст постанови складений – 05.05.2026. 

Головуючий суддя О.Ю. Соп`яненко

Суддя С.В. Мартинюк 

Суддя Ю.В. Фещенко