Справа № 569/28623/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Тимощука О.Я.,
при секретарі – Ковальчук О.Б.,
за участю представника позивача – адвоката Шевчука В.С.,
представника відповідача – 2 - адвоката Барна О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір позики від 25 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , підписаний від імені позивача ОСОБА_2 , оскільки вказаний правочин був вчинений представником з перевищенням наданих йому повноважень. 
В обґрунтування позовних вимог вказує, що у серпні 2025 року він дізнався про те, що від його імені, без отримання уповноваження на це, було укладеного договір позики.
Зазначає, що 25 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який начебто діяв від імені позивача було укладено договір позики, за умовами якого Позикодавець надав Позичальнику позику в розмірі 2 000 000,00 гривень (два мільйони грн. 00 коп.), що є еквівалентом 75 044 (сімдесят п`ять тисяч сорок чотири) долари США, яку Позичальник отримав і зобов`язаний повернути Позикодавцю в строк до «25» грудня 2020 року.
Відповідно до преамбули договору позики, Позичальником виступив ОСОБА_1 від імені якого на підставі довіреності від 08 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М та зареєстрованої в реєстрі за № 163, діяв ОСОБА_2 . Зазначає, що така довіреність від 08 травня 2019 року дійсно була ним видана, але повноваження, які нею надавались не передбачали права вчинення оспорюваного правочину. Правовий аналіз змісту довіреності від 08 травня 2019 року свідчить про відсутність права повіреного отримувати у позику кошти від імені позивача та укладати відповідні правочини.
Враховуючи вищевказане, зважаючи, що довіреність, на підставі якої було вчинено оспорюваний правочин, не містить визначених повноважень повіреного на укладення договору позики, вважає, що він укладений особою, яка не мала на це права, що є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, що і є підставою звернення до суду.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі.
23.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідачем – 2 – Лазарем О.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що позовна заява містить вимогу лише про визнання договору позики недійсним, без заявлення будь-яких вимог щодо наслідків недійсності правочину (повернення коштів, взаємних розрахунків, реституції тощо) та без визначення, які саме правові наслідки Позивач просить застосувати. Фактично Позивач просить суд констатувати “юридичний факт недійсності”, однак не формулює, яким чином у разі задоволення позову має бути: відновлено становище сторін, врегульовано питання фактичного повернення коштів, усунено наслідки договору, який оспорюється. Це створює ситуацію, коли навіть у разі гіпотетичного задоволення позову рішення суду не забезпечить ефективного відновлення порушених прав та не врегулює майновий конфлікт між сторонами.
Зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду (в т.ч. Великої Палати), спосіб захисту має бути: ефективним (таким, що реально поновлює порушене право), визначеним (дозволяє виконання рішення), співмірним з характером порушення. У спорах, що випливають із договору позики, предмет правового конфлікту є майновим: або існує борг, або його немає; або були кошти, або їх не було. Визнання договору недійсним без вирішення наслідків перетворює судовий процес на декларативний і не відповідає завданню цивільного судочинства.
Недійсність правочину (ст. 215 ЦК України) — це встановлення, що правочин не створює тих правових наслідків, на які був спрямований. Однак Цивільний кодекс прямо передбачає, що недійсність тягне за собою наслідки недійсності (ст. 216 ЦК України), в т.ч. майнові: сторони мають бути приведені до первісного стану (реституція), або застосовуються інші наслідки, передбачені законом. Тому позов “лише про недійсність” у спорі про позику фактично означає, що Позивач: не визначає, чи визнає він сам факт передачі коштів; не визначає, що має відбутися з майновим станом сторін; залишає суд у ситуації юридичної невизначеності, яка суперечить меті процесу.
Вказує, що якщо Позивач просить “визнати недійсним”, але не визначає, що має відбутися з майном/коштами, це свідчить про подання позову з істотним дефектом визначеності, оскільки: не зрозуміло, які саме правові наслідки мають настати; не зрозуміло, як виконувати рішення; не зрозуміло, чи заявляється майнова вимога фактично, але “прикрита” немайновою формулою. У такій ситуації задоволення судом позову в частині позовної вимоги недійсності правочину без визначення наслідків недійсності, на його думку, може спричинити порушення такої складової верховенства права як юридична визначеність.
Зазначає що оскільки договір позики є правочином, спрямованим на рух грошових коштів, то: саме по собі визнання його недійсним без вирішення наслідків не відновлює права Позивача і не врегульовує правовідносини сторін; у разі, якщо кошти фактично передавались, наслідком недійсності буде їх повернення (реституція), але Позивач цього не просить; у разі, якщо кошти не передавались, належним способом захисту є інша конструкція (зокрема встановлення відсутності зобов`язання/відсутності боргу), але Позивач її не обирає.
Отже, обраний Позивачем спосіб захисту, на його думку, є юридично неповним та неефективним, а позовні вимоги — такими, що не відповідають критерію юридичної визначеності.
Вимога Позивача про визнання договору позики недійсним без заявлення наслідків недійсності: не забезпечує ефективного захисту прав; створює юридичну невизначеність щодо майнових наслідків; не дає суду можливості ухвалити рішення, придатне до виконання; свідчить про обрання неналежного та неефективного способу захисту, що підлягає оцінці судом при вирішенні спору.
03.03.2026 року через підсистему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити, оскільки твердження відзиву на позовну заяву не спростовують доводів позовної заяви та не містять жодних доказів.
Крім того, позивачем подано передбачені законом додаткові письмові пояснення у справі.
06.05.2026 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача – 2 – адвокатом Барна О.О. подано додаткові пояснення у справі, до яких долучено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06.05.2026 року закрито підготовче провадження по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача – адвокат Шевчук В.С. в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях у справі.
Відповідач - 1 - ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, однак до суду не з"явився повторно, причин неявки не повідомив та не подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Відзиву на позовну заяву не подав.
Представник відповідача – 2 – ОСОБА_3 - адвокат Барна О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях та додаткових поясненнях.
Заслухавши думку представника позивача – адвоката Шевчука В.С. та представника відповідача – 2 – адвоката Барна О.О., дослідивши матеріали справи та подані письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 25 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , було укладено договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець надав Позичальнику позику в розмірі 2 000 000,00 грн., що є еквівалентом 75 044 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути вказані кошти у строк до 25 грудня 2020 року.
Як вбачається з преамбули вказаного договору, від імені ОСОБА_1 діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності від 08 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М. та зареєстрованої в реєстрі за № 163.
З матеріалів справи вбачається, що довіреність від 08 травня 2019 року була видана позивачем на ім`я ОСОБА_2 .
Разом з тим, дослідивши зміст вказаної довіреності, суд дійшов висновку, що повноваження, надані представнику, не передбачали права укладення та підписання від імені довірителя договору позики.
Так, відповідно до змісту довіреності представник був уповноважений представляти інтереси довірителя з питань передачі належного йому рухомого та нерухомого майна чи майнових прав у заставу (іпотеку) банківським установам, іншим юридичним та фізичним особам, а також з питань укладення договорів позики, кредиту, поруки тощо.
Оцінюючи зміст зазначених повноважень, суд виходить з того, що формулювання «представляти інтереси з питань...» за своєю правовою природою охоплює ведення переговорів, подання заяв, збір документів, здійснення представництва перед третіми особами, однак саме по собі не свідчить про надання представнику права укладати та підписувати відповідні договори від імені довірителя.
Суд звертає увагу, що у тексті довіреності довіритель у різних її положеннях чітко розмежовує поняття «представляти інтереси» та «укладати і підписувати договори». Так, в абзаці 12 довіреності вказано про право підписувати від імені довірителя всі необхідні документи, зокрема - договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки в статутному капіталі ТОВ), акт прийому-передачі частки в статутному капіталі, заяви, протоколи, установчі документи, створених за участі позивача Товариств, статути ТОВ, в тому числі викладені в новій редакції, на умовах, представникові відомих.
Отже, системний аналіз змісту довіреності свідчить про те, що у випадках, коли довіритель мав намір надати представнику право на укладення та підписання правочинів, таке право визначалося прямо та недвозначно.
Водночас у частині повноважень щодо договорів позики, кредиту та поруки довіреність не містить прямої вказівки на право представника укладати та підписувати такі договори від імені довірителя.
За таких обставин суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , підписуючи договір позики від 25 червня 2020 року від імені ОСОБА_1 , діяв без повноважень на такий правочин.
Суд також враховує, що представник може вчиняти лише ті дії, право на здійснення яких прямо передбачене довіреністю, а будь-які сумніви щодо обсягу повноважень представника підлягають обмежувальному, а не розширювальному тлумаченню.
Суд критично оцінює доводи відповідача щодо необхідності застосування системного та цільового тлумачення довіреності з посиланням на практику Верховного Суду, оскільки наведені ним судові рішення не є релевантними до спірних правовідносин.
Так, у постанові Верховного Суду від 06.04.2022 року у справі №522/1085/19 суд виходив із того, що довіреність прямо містила повноваження на укладення правочинів щодо розпорядження та обтяження майна. Натомість у спірній довіреності відсутнє пряме уповноваження на укладення чи підписання договорів позики, а передбачено лише право представництва інтересів з відповідних питань.
Також суд відхиляє посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/8159/16-ц, оскільки наведена правова позиція, навпаки, підтверджує необхідність встановлення дійсної волі довірителя при визначенні обсягу повноважень представника.
Як встановлено судом, зі змісту довіреності вбачається, що довіритель у випадках надання права на підписання правочинів прямо зазначав відповідні повноваження. Водночас право на укладення та підписання договору позики довіреністю прямо не передбачене.
За таких обставин суд дійшов висновку, що воля позивача на надання представнику повноважень щодо укладення спірного договору позики відсутня, а тому посилання відповідача на вказану судову практику є безпідставними.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірна довіреність має характер так званої генеральної і наявність у довіреності широкого переліку представницьких функцій автоматично надавала представнику право укладати будь-які цивільно-правові договори від імені довірителя.
Суд зазначає, що поняття генеральна довіреність не визначене чинним законодавством та саме по собі не свідчить про надання представнику необмеженого обсягу прав.
Відповідно до ст.ст. 244, 245, 247 ЦК України саме довіреність визначає межі повноважень представника, а тому такі повноваження повинні бути виражені чітко та недвозначно. Дослідивши зміст спірної довіреності, суд встановив, що вона не містить прямої вказівки на право укладення чи підписання договорів позики. При цьому в інших її положеннях право на підписання окремих правочинів сформульовано безпосередньо, що свідчить про свідоме розмежування довірителем представницьких та розпорядчих повноважень.
Суд також відхиляє посилання відповідача на доктринальні підходи та наукові позиції щодо широкого тлумачення поняття «представляти інтереси», оскільки вирішення спору здійснюється на підставі положень ЦК України та змісту конкретної довіреності. При цьому саме довіреність визначає межі повноважень представника, а її зміст не містить прямого уповноваження на укладення чи підписання договору позики від імені позивача.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком випадків, встановлених законом.
Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, здійснюється за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами.
Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює правові наслідки для особи, яку він представляє, лише у разі його наступного схвалення (ч. 1 ст. 241 ЦК України).
У цьому контексті довіреність повинна містити чітко визначені юридичні дії, які уповноважений представник має право вчиняти, із зазначенням їх правомірності, конкретності та визначеності. Наведені положення свідчать про те, що обсяг повноважень представника є похідним від змісту довіреності та не може тлумачитися розширено.
Таким чином, суд приходить до висновку, що представництво у цивільному праві ґрунтується на чітко визначеному обсязі повноважень, встановленому довіреністю, а представник має право вчиняти лише ті правочини, які прямо передбачені довіреністю. У разі перевищення таких повноважень правочин створює правові наслідки для довірителя лише за умови його наступного схвалення, якого у даному випадку не встановлено.
Правова позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 522/4840/18, відповідно до якої у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які має право вчиняти представник, а такі дії повинні бути конкретними, правомірними та визначеними.
Вказаною постановою також підтверджено, що положення ст. 241 ЦК України виходять із презумпції належного надання представнику визначеного обсягу повноважень, а у разі його перевищення застосовуються наслідки, встановлені законом щодо недійсності правочину, вчиненого без належних повноважень.
З урахуванням наведеного та змісту спірної довіреності суд виходить з того, що вона не містить чіткого уповноваження представника на укладення договору позики. Натомість повноваження представника були визначені у межах окремих прав та сфер представництва, що свідчить про їх цільове та обмежене спрямування, а не загальний характер розпорядчих дій.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої істотне значення для вирішення спору має наявність або відсутність подальшого схвалення правочину особою, від імені якої він був вчинений представником із перевищенням повноважень. Водночас матеріали справи не містять будь-яких доказів наступного схвалення позивачем договору позики, укладеного ОСОБА_2 від його імені, що відповідно виключає можливість визнання такого правочину дійсним з підстав його подальшої легалізації.
Доводи відповідача щодо обмеженого застосування правових висновків Верховного Суду у справі № 522/4840/18 є безпідставними, оскільки сформульована у ній позиція щодо пріоритету змісту довіреності та реальної волі довірителя при визначенні обсягу повноважень представника має загальний характер і застосовується до всіх видів цивільно-правового представництва.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.06.2021 року у справі № 547/727/20-ц, відповідно до якої у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії представника, а правочин породжує правові наслідки для довірителя лише за умови його вчинення в межах наданих повноважень. Перевищення повноважень має місце у випадку виходу представника за межі визначеного довіреністю обсягу прав, що є підставою для відповідної оцінки дійсності правочину.
Суд звертає увагу, що для правильного вирішення спору підлягає розмежуванню вчинення представником правочину «з перевищенням повноважень» та «за відсутності повноважень». Перевищення повноважень має місце тоді, коли представник наділений правом на вчинення певного виду дій, однак виходить за межі визначеного довірителем обсягу таких повноважень. Натомість якщо право на вчинення конкретного правочину взагалі не передбачене довіреністю, представник діє без повноважень, оскільки неможливо вийти за межі права, яке особі не надавалося. Саме така правова ситуація, на переконання суду, має місце у спірних правовідносинах.
Відтак суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.06.2023 року у справі № 547/727/20-ц, відповідно до якої суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку він представляє, виключно у межах наданих повноважень. Верховний Суд зазначив, що у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які уповноважений вчиняти представник, а самі повноваження повинні бути конкретними та визначеними.
При цьому Верховний Суд звернув увагу, що перевищення повноважень має місце тоді, коли представник, маючи певний обсяг повноважень, самостійно розширює межі наданих йому прав та вчиняє правочин поза їх змістом і обсягом. Водночас у випадку, коли довіреність взагалі не містить повноважень на вчинення конкретного правочину, такий правочин не створює юридичних наслідків для довірителя.
Зазначений правовий висновок підлягає застосуванню і у даній справі, оскільки зі змісту довіреності від 08 травня 2019 року не вбачається надання ОСОБА_2 права укладати та підписувати від імені ОСОБА_1 договори позики, а відтак укладення спірного договору відбулося поза межами наданих повноважень, що виключає виникнення для позивача юридичних наслідків такого правочину.
Судом досліджено надану на запит суду приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. заяву-згоду другого з подружжя, отриману судом із листом № 01-16/09 від 24.04.2026 року, відповідно до якої зазначено: «Я, ОСОБА_1 , 1968 року народження, даю свою згоду моїй дружині ОСОБА_4 , 1979 року народження, укладати та підписувати (нею або її представником) будь-які договори, які потребують нотаріального посвідчення та/або державної реєстрації, в тому числі договори купівлі-продажу (відчуження та набуття) рухомого та нерухомого майна, земельних ділянок, договори попереднього наміру, договори позики, договори оренди, договори застави, договори іпотеки, додаткові договори та/або договори про внесення змін та доповнень до вищевказаних договорів, на території України та Російської Федерації, визначаючи терміни, місце, дату і час їх оформлення на свій власний розсуд, за ціною та на умовах мені відомих. При цьому стверджую, що вищевказані правочини укладаються в інтересах нашої сім’ї на умовах, які ми попередньо обговорили та відповідають нашому спільному волевиявленню.»
Оцінюючи наведений документ, суд зазначає, що його зміст є узагальненим і не містить індивідуалізації конкретного правочину, його істотних умов чи будь-якого безпосереднього зв`язку зі спірним договором позики, що виключає можливість розцінювати його як згоду саме на його укладення.
Наявність зазначеної заяви у повіреного сама по собі не підтверджує надання йому повноважень на вчинення спірного правочину та не свідчить про обізнаність позивача щодо його змісту чи про наступне схвалення договору.
Суд зважає на ту обставину, що у спірного правочину відсутній зв`язок з інтересами сім`ї, що випливає як зі змісту заяви-згоди, так і з умов договору позики. Надана згода за своїм змістом стосується дій, які вчиняються «в інтересах сім`ї» та у межах спільного волевиявлення подружжя.
Так, у заяві-згоді прямо зазначено, що «вищевказані правочини укладаються в інтересах нашої сім’ї на умовах, які ми попередньо обговорили та відповідають нашому спільному волевиявленню». Таким чином, сама згода обмежена чітким цільовим призначенням - вчиненням правочинів саме в інтересах сім`ї та за попередньо погодженими умовами подружжя.
Водночас відповідно до пункту 5 договору позики прямо визначено, що «позика надається для власних потреб позичальника та не пов`язана із забезпеченням потреб сім`ї», що виключає можливість ототожнення спірного правочину з тими правовідносинами, на які поширюється дія заяви-згоди.
Отже, наведена заява не охоплює спірний договір за своїм змістом та правовою природою, а посилання відповідача на неї як на доказ надання згоди або схвалення правочину є безпідставним, оскільки ігнорує як її буквальне формулювання, так і умови самого договору.
Суд не приймає доводи відповідача про неналежність обраного позивачем способу захисту у зв`язку з відсутністю вимог про застосування наслідків недійсності правочину.
Відповідно до положень цивільного законодавства визнання правочину недійсним є самостійним способом захисту цивільного права та не ставиться у залежність від одночасного заявлення вимог про реституцію чи інші майнові наслідки недійсності правочину.
У межах даної справи предметом спору є наявність або відсутність дійсного договору позики та відповідних зобов`язань між сторонами. Визнання договору недійсним саме по собі усуває правову підставу виникнення спірного боргового зобов`язання, а тому є належним та ефективним способом захисту прав позивача.
Крім того, суд враховує, що позивач заперечує сам факт отримання грошових коштів за спірним договором позики, а відтак питання застосування реституції у даному випадку не є визначальним для вирішення спору. За відсутності встановленого факту передання коштів відсутній і предмет для їх можливого повернення у порядку реституції.
Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що наслідки спливу позовної давності застосовуються судом лише у разі встановлення обґрунтованості позову, а відповідачем-2 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд надає оцінку зазначеним доводам у межах встановлених правовідносин.
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не лише з фактом безпосередньої обізнаності особи, а й з наявністю об`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права.
Суд враховує, що доведення обставин, які свідчать про початок перебігу позовної давності, здійснюється на підставі належних та допустимих доказів, а висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За відсутності доказів того, що особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права раніше, суд виходить із установленого доказами моменту такої обізнаності.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач знав або об`єктивно міг дізнатися про укладення спірного договору позики раніше зазначеного ним моменту - серпня 2025 року. Відповідачем-2 не надано доказів обізнаності позивача про існування договору, ознайомлення з його змістом чи вчинення ним дій, які б свідчили про прийняття такого правочину або знання про нього до вказаного часу.
Разом з тим, судом також береться до уваги обставини зупинки перебігу строків позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв’язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов’язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20 та від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року.
Поряд із цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв’язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2120-ІХ набрав чинності 17.03.2022 року.
Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-ІХ пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024 року.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності"пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено. Закон набрав чинності 04.09.2025 року.
Враховуючи всі зміни щодо перебігу строків позовної давності з огляду на встановлені карантин та воєнний стан, суд відзначає, що в період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року строки позовної давності у зв`язку з карантином були продовжені до 30.06.2023 включно. Надалі, з 24.02.2022 року по 03.09.2025 року, перебіг позовної давності у зв`язку з воєнним станом не здійснювався (був зупинений), а з 04.09.2025 року перебіг строків позовної давності поновлено.
Оскільки спірний договір був укладений 25.06.2020 року, однак строки позовної давності не спливали у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року (карантин) та був зупинений у період дії воєнного стану з 24.02.2022 року по 03.09.2025 року, то з урахуванням поновлення перебігу такого строку з 04.09.2025 року, позивач мав право на звернення до суду з цим позовом після відновлення перебігу позовної давності, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши оцінку доводам сторін та врахувавши встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплаченого судового збору, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках, а саме по 605 грн. 60 коп. з кожного.
Керуючись положеннями ст.ст. 237, 238, 241, 244, 245, 247, 256, 257, 261 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - задоволити.
Визнати недійсним договір позики від 25 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), підписаний від імені ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ).
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у рівних частках, а саме по 605 грн. 60 коп. з кожного.
Повернути ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі 0,30 коп. внесений згідно квитанції до платіжної інтрукції № 35 від 18.12.2025 року в ГУК у Рівн.обл/Рiвнен.міс.тг/22030101, МФО 899998, р/р UA458999980313191206000017527.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Позивач:  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідач - 1:  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - 2: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення виготовлений 11 червня 2026 року.

Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук