Справа №760/9463/17 2/760/2067/22/760/2067/20	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Омельяненко С.В.,
розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- 
В С Т А Н О В И В :
У травні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі зазначають, що вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 22 квітня 2014 року.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є колишніми власниками вказаного житлового будинку, які після його відчуження фактично припинили проживання у ньому, однак залишилися зареєстрованими за цією адресою.
З квітня 2014 року відповідачі у житловому будинку не проживають, свої особисті речі вивезли, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не беруть, домовленостей щодо користування житлом з позивачами не мають.
На даний час місце проживання відповідачів позивачам невідоме, інтересу до спірного житла вони не проявляють, що свідчить про втрату ними фактичного зв`язку з житловим приміщенням.
У зв`язку з тим, що відповідачі понад встановлений законом строк не проживають у житловому приміщенні без поважних причин, позивачі вважають, що вони втратили право користування цим житлом та просять суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
30.05.2017 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі визначено суддю Усатову І.А.
06.06.2017 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків.
16.08.2017 до суду від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшло клопотання про залучення доказів відповідно до ст. 83 ЦПК України, подане на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2023 про залишення позовної заяви без руху.
05.09.2017 ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.
09.02.2018 до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та незаконність, зазначав про відсутність належних і допустимих доказів набуття позивачами права власності на спірне майно, а також вказував на обставини можливого незаконного відчуження нерухомості за участю третіх осіб. Крім того, відповідач посилався на набуття ним права власності на спірне майно в порядку спадкування та наявність спору щодо права власності, який є предметом розгляду в іншому судовому провадженні.
09.02.2018 до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про закриття в частині позовних вимог у зв`язку з тим що відповідач ОСОБА_4 помер.
Ухвалою суду від 14.02.2018 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у частині позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
11.07.2018 до суду від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи № 760/19793/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна.
Ухвалою суду від 14.02.2018 клопотання задоволено, провадження у цивільній справі № 760/9463/17 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зупинено.
Ухвалою суду від 25.02.2026 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Звертаючись до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , набутого на підставі договорів купівлі-продажу від 22.04.2014 року, тоді як відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи колишніми власниками, після відчуження будинку фактично припинили проживання у ньому, вибули з житла, однак не знялися з реєстрації місця проживання. Позивачі зазначали, що відповідачі з квітня 2014 року не проживають у будинку, не користуються ним, не сплачують комунальні платежі, не несуть витрат на його утримання, їхні особисті речі у будинку відсутні, а місце їх фактичного проживання невідоме, у зв`язку з чим, на їх думку, наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
На що суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
З ЄДРСР вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року, що набрало чинності у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна із чужого незаконного володіння  позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м, на користь ОСОБА_3 .
Також з указаного рішення вбачається, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . 
Отже, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказаний будинок в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_3 на належний йому будинок в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, як і не надано доказів на правомірність звернення позивачів до суду з даними вимогами, а тому суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.
Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю будь - якого порушення їх прав.
Керуючись статтями 319, 321, 346, 405 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.А. Усатова