21.04.26
22-ц/812/804/26
Провадження № 22-ц/812/804/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
21 квітня 2026 року м. Миколаїв
справа № 479/1020/24
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником – адвокатом Кравченко Олександром Сергійовичем, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 03 лютого 2026 року під головуванням судді Репушевської О.В., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 04 березня 2025 року, у якій співвідповідачем також зазначено ОСОБА_3 , вказував, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 5,1506 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0120 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована в межах території Кривоозерської (Багачівської) селищної ради Первомайського району Миколаївської області.
ОСОБА_1 зазначав, що 10 жовтня 2003 року він, як і переважна більшість власників земельних ділянок в с. Богачівка Первомайського району Миколаївської області, погодилась на пропозицію ОСОБА_3 (засновник ТОВ «Агрофірми Корнацьких») видати доручення на його ім`я та ОСОБА_4 (який є рідним братом останнього), ОСОБА_5 (на той час був директором «Агрофірми Корнацьких»), ОСОБА_6 (на той час був директором ТОВ «Юридичної фірми Корнацьких») та юридичній особі ТОВ «Агрофірму Корнацьких», яким доручити користуватися та розпоряджатися належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Богачівської сільської ради Кривоозерського району, для чого надав їм права, зокрема вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду господарських товариств з правом підпису установчих документів та документів, пов`язаних з виходом зі складу товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від його імені заяви, розписуватись за нього, отримувати гроші, майно по укладеним договорам. За те, що він підписав довіреність та передав правовстановлюючі документи на належну йому земельну ділянку ОСОБА_3 він отримав від нього грошові кошти в сумі 3090 доларів США. В 2005 році ОСОБА_6 , який діяв від його імені на підставі довіреності, було укладено договір оренди землі з ТОВ «Агрофірми Корнацьких» терміном на 50 років. 
Як вказав позивач, у 2024 року він випадково дізнався, що 21 грудня 2023 року ОСОБА_3 , діючи від його імені на підставі довіреності, уклав договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки з ОСОБА_2 , набуття останньою прав за договором купівлі-продажу зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності 21 грудня 2023 року, номер відомостей про речове право: 391241390.
Позивач вважає, що укладаючи вказаний договір купівлі–продажу земельної ділянки від його імені, ОСОБА_3 діяв недобросовісно, не в його інтересах, як того вимагає закон, а в інтересах ОСОБА_2 . Вважає, що продаж земельної ділянки відбувся з порушенням норм діючого законодавства, оскільки жодних розпоряджень та дозволу на продаж земельної ділянки повіреному не давав. Позивач посилається на те, що на час видання ним довіреності від 10 жовтня 2003 року діяв мораторії на продаж земель сільськогосподарського призначення. Законом від 09 лютого 2006 року п. 15 Перехідних положень ЗК України було доповнено частиною 2, відповідно до якої угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). За такого позивач вважає, що з моменту прийняття вказаного Закону видана ним довіреність від 10 жовтня 2003 року в частині права повіреного розпоряджатися належною йому земельною ділянкою суперечила публічному порядку, адже закон не дозволяв відчужувати земельну ділянку, а тому згідно статті 238 ЦК України неможливо було і передати іншій особі такі права, в зв`язку із чим повірений не мав права продавати належну йому земельну ділянку, не мав права вчиняти правочин на шкоду позивачу та вчинивши вказаний правочин він перевищив надані йому повноваження. На думку ОСОБА_1 , після прийняття законів про дозвіл на продаж земель сільськогосподарського призначення повірений мав би звернутися до нього та з`ясувати чи надає він йому повноваження на відчуження земельної ділянки, але він цього не зробив. 
Посилаючись на викладене та статті 203, 215, 228 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою Оксаною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 1861 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, індексний номер 70832825 від 21.12.2023.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Рябченко К.П. - просила відмовити у задоволенні позову. Вказувала, що твердження позивача про те, що він нікого не уповноважував продавати його земельну ділянку не відповідає дійсності, оскільки спростовується змістом виданої ним нотаріально посвідченої безстрокової довіреності від 10 жовтня 2003 року, яка на час укладання договору купівлі-продажу не була визнана недійсною в судовому порядку чи скасована позивачем. Крім того звертала увагу на те, що договір укладений відповідно до вимог закону, розрахунок за ним проведений у повному обсязі у безготівковій формі повіреному позивача, а тому відповідачка є добросовісним набувачем земельної ділянки. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Іванченко О.О. - просив відмовити у задоволенні позову. Вказував, що спірний Договір укладено у повній відповідності до законодавства, що діяло на момент його укладення, підстави для визнання його недійсним відсутні. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної землі. Отже, за даних обставин спору, звернення позивача з позовом про визнання договору недійсним є неналежним способом судового захисту цивільного права, яке він вважає порушеним. Твердження позивача, що Закон України №3415-IV від 09.02.2006 поширив свою дію на довіреності, видані до набрання цим законом, є неспроможними та суперечать конституційним принципам. Оскільки Закон України №3415-IV не містить норм щодо пом`якшення або скасування відповідальності особи, він не може наділятися зворотною силою, оскільки це суперечить фундаментальному конституційному принципу неприпустимості зворотної дії закону в часі та принципу правової визначеності. Відносини купівлі-продажу спірної землі виникли після набуття 01.07.2021 чинності Законом №552-ІX, тому до них слід застосовувати норми законодавства, яке діяло на момент укладення правочину купівлі-продажу земельної ділянки, у тому числі, відповідну редакцію п. 15 Розділу Х ЗК України. Позивачем не доведено, що спірна земля вибула з його розпорядження та володіння не за його волею, оскільки воля та волевиявлення його чітко та однозначно зафіксовані у виданій особисто ним довіреності. 
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що оспорюваний договір повністю відповідав чинному на момент його укладання законодавству. Суд встановив, що згідно доручення повірений як представник позивача був наділений усім обсягом повноважень, необхідним для вчинення від його імені правочинів щодо розпорядження спірною землею, доручення не було скасовано позивачем, було чинним на день укладання договору, що свідчить про згоду позивача на укладання спірного договору. Відповідачем добросовісно виконано всі умови відплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки, сплачено визначену договором ціну. Отже, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу повністю відповідав намірам сторін, від імені яких діяли представники, наділені необхідними для укладення такого договору повноваженнями.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кравченко О.С. - просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апелянт вказував, що звертаючись до суду з первісним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2023 року ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що вказаний договір не підписував і його волевиявлення на цю угоду не було. В подальшому, ним була подана заява про зміну підстав позову, проте оскаржуване рішення не містить аналізу доводів зміненої позовної заяви. Так, суд першої інстанції не надав оцінки обґрунтування позову щодо значного суспільного інтересу розгляду цієї справи як для позивача, так і для мешканців колишнього Кривоозерського району Миколаївської області, які в свій час (починаючи з 2003 року) погодились на пропозицію ОСОБА_3 видати відповідні довіреності. На думку представника позивача, суд мав надати оцінку добросовісності дій відповідачів. Тому суду потрібно було дослідити зовнішні об`єктивні обставини транзакцій з нерухомим майном, що можуть за певних умов виступати маркерами дотримання або недотримання стандарту добросовісності, тобто вказувати на «дефіцит» добросовісності у придбанні нерухомості. Так, 10 жовтня 2003 року в селі Багачівка Первомайського району Миколаївської області позивач як і переважна більшість власників земельних ділянок погодились на пропозицію ОСОБА_3 видати доручення на його ім`я та на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також юридичній особі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» користуватися та розпоряджатися належними їм на праві приватної власності земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району. Починаючи з кінця 2023 року ОСОБА_3 на підставі вище згаданих довіреностей почав продавати належні особам земельні ділянки наближеним до себе особам, зокрема й своїм дітям, а отримані кошти за продаж земельних ділянок залишати собі мотивуючи це тим, що люди продали йому землю ще у 2003 році. А враховуючи той факт, що вказані події відбувалися не лише з належною позивачу земельною ділянкою, а й з іншими власниками, то всі вищевикладені обставини у своїй сукупності та взаємозв`язку вказують на недобросовісну поведінку як повіреного ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Рябченко К.П. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Вказує на безпідставність тверджень позивача про недійсність договору з підстав відсутності повноважень у повіреного. Так оспорюваний Договір укладено відповідно до вимог законодавства, всі умови належним чином виконані сторонами, на момент укладання договору довіреність була дійсна. Позивачем не надано жодних доказів того, що на час видання Довіреності він не розумів значення своїх дій, не міг ними керувати чи порушував питання про визнання довіреності недійсною. Відповідач законно, на підставі оплатного договору набула, та з дотриманням усіх вимог законодавства оформила і зареєструвала своє право приватної власності на спірну землю. Окрім того, твердження позивача, що відповідач як повірений вчинив правочин на шкоду позивачу є свідченням порушення ОСОБА_1 засад добросовісності та принципів моралі, оскільки позивачу достеменно відомо, що ним від відповідача отримано кошти як повну гарантію захисту майнових інтересів. Твердження позивача, що отримані ним кошти є платою «за видачу довіреності» слід оцінювати критично, з огляду на їх неправдивість.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Іванченко О.І. - просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Вказує, що апеляційна скарга не містять належних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для великої групи людей в контексті зазначених критеріїв. Видана позивачем довіреність була чинною на момент укладання оскаржуваного договору, що свідчить про її згоду з усіма діями, які вчиняв повірений укладаючи оскаржуваний договір. Позивач не надав суду жодних доказів, що на момент видачі довіреності він мав вади здоров`я, які б перешкодили йому прочитати та/або розуміти зміст виданої ним довіреності. На момент видачі довіреності законодавство не містило заборони укладати договори доручення та видавати довіреності на право розпорядження земельними ділянками чи паями, оскільки внаслідок вчинення цих правочинів право власності від довірителя до повіреного чи третьої особи не переходило. Окрім того позивач отримав від відповідача обумовлену суму коштів, як гарантійний платіж щоби максимально захистити власні майнові інтереси, що не заперечується самою позивачкою. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Кравченко О.С. – підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Рябченко К.П. та представник ОСОБА_3 – адвокат Іванченко О.О. – подали заяви про розгляд справи без участі їх та їх довірителей, також просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належними чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону не повною мірою.
Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088084, виданого 30 вересня 2003 року Кривоозерською райдержадміністрацією, ОСОБА_1 був власником земельної ділянки площею 5,1506 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0120, розташовану в межах території Багачівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (колишній Кривоозерський район) з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т 1 а.с. 10).
За договором купівлі-продажу, реєстраційний номер: 1861, посвідченим 21 грудня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В., вищевказана земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13, 55-56).
Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу слідує, що продавцем даної земельної ділянки був позивач ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. 10 жовтня 2003 року, реєстровий №8376, а покупцем – ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В. 04 грудня 2023 року за реєстровим №1741.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Вирішуючи спір, суд вважав, що як підставу недійсності зазначеного договору купівлі-продажу позивачка зазначає те, що повірений не погоджував з нею умов продажу земельної ділянки і діяв на власний розсуд, так як у нього повноважень згідно змісту довіреності на продаж земельної ділянки не було, а вчинив договір в своїх інтересах.
Натомість, як убачається з тексту позовної заяви з урахуванням заяви представника позивачки про зміну предмету позову (т.1 а.с. 168-173), ОСОБА_1 як на підставу визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним посилався на те, що він не надавав дозволу на продаж земельної ділянки, а в силу змін, внесених у пункт 15 Перехідних положень ЗК України законом від 09 лютого 2006 року, видана позивачем ОСОБА_3 довіреність в частині права повіреного розпоряджатися (відчувати) земельною ділянкою стала недійсною. Як правове обґрунтування позовних вимог позивач зазначив положення статті 228 ЦК України.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не взяв до уваги зазначені ОСОБА_1 підстави позовних вимог та не дав їм належного правового аналізу.
Також суд першої інстанції не звернув увагу на визначений позивачкою склад відповідачів та заперечення щодо цього, викладені у відзиві на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_3 .
Так, вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин та визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі — належному відповідачеві.
Аналіз положень статті 51 ЦПК України дає підстави для висновку, що заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.
У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та має вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову до кожного з них є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.
Відповідно до вимог частини 2 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки до покупця оспорюваного ним правочину ОСОБА_2 та представника позивача за дорученням при укладанні оспорюваного договору - ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
У постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 сформульовано висновок про те, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди) належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Отже, оскільки ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки 30 квітня 2024 року діяв від імені продавця – власника земельної ділянки ОСОБА_1 - як його представник, тому він є неналежним відповідачем у цій справі, що є підставою для відмови у позові до нього. 
Щодо позовних вимог про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину.
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частинами першою–четвертою статті 202 ЦК України правочин – це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частин першої–п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка (які) його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Згідно із статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Згідно із частинами першою, третьою статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
У частині першій статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
У статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року в справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19)).
Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
На день видачі ОСОБА_1 10 жовтня 2003 року довіреності, якою ОСОБА_3 уповноважено, зокрема на укладання договорів з відчуження земельної ділянки, власником якої є позивач, цивільні правовідносини регулювалися ЦК УРСР.
Згідно із частиною 1 статті 64 цього кодексу довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Відповідно до частин 1-3 статті 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо). Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.
Статтею 63 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року в справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до копії доручення, зареєстрованого в реєстрі за №8341 та посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. 10 жовтня 2003 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 представляти його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема: вчинення всіх дозволених законодавством правочинів по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від її імені заяви, розписуватись за неї, отримувати гроші, майно покладеним договорам, вчиняти всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень (т. 1 а.с. 67).
При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусу був наданий оригінал виданого ОСОБА_1 нотаріально посвідченого доручення від 10 жовтня 2003 року, що відповідає вимогам статей 245 ЦК України щодо форми довіреності. Перед посвідченням договору встановлено особи представників, перевірено їх повноваження, перевірено належність ОСОБА_1 відчужуваної земельної ділянки, зокрема, перевірено оригінали документів на землю, інформацію про наявність відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, встановлено відсутність обтяжень таких прав та будь-які заборон щодо майна в Державному реєстрі речових прав, установлено відсутність в державних реєстрах інформації про перебування відчужуваного за цим договором майна та/або коштів ОСОБА_1 під податковою заставою. Окрім того у відповідних реєстрах було перевірено дійсність довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_3 . 
Тобто вказана довіреність на день укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки 21 грудня 2023 року не була скасована ОСОБА_1 , доказів визнання її недійсною в судовому порядку останній не надавав і на такі обставини позивач не посилався.
Отже ОСОБА_3 станом на 21 грудня 2023 року мав повноваження щодо укладання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, власником якої він був.
Заперечення позивачем наявності у ОСОБА_3 таких повноважень з посиланням на те, що він не надавав йому дозволу на продаж земельної ділянки, не ґрунтуються на законі, а тому відхиляються апеляційним судом.
Щодо твердження позивача про недійсність виданої ним довіреності через запроваджений мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Пунктом а частини 1 статті 90 ЗК України в редакції закону на день розгляду справи власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність
В силу пункту частини 1 статті 81 ЗК України в редакції на день розгляду справи громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу.
Відповідно до частин 1, 3 статті 131 ЗК України укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Земельні ділянки сільськогосподарського призначення приватної власності можуть бути відчужені лише за договорами купівлі-продажу, дарування, довічного утримання (догляду), спадкового договору, міни, шляхом внесення до статутного (складеного) капіталу чи шляхом їх передачі у довірчу власність (у разі якщо відповідно до закону право власності особи, яка передала своє майно у довірчу власність, припиняється), чи шляхом звернення стягнення на них.
Станом на день видачі доручення позивачем – 10 жовтня 2003 року - пункт 15 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачав, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.
Законом України №3415-IV від 09 лютого 2006 року, який набрав чинності 02 березня 2006 року, пункт 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України був викладений у наступній редакції: «Встановити, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. 
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). 
Вирішуючи питання про застосування різних редакцій норм матеріального права до спірних правовідносин, необхідно виходити із засадничого конституційного принципу незворотності дії закону в часі. 
Згідно приписів статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Цей принцип незворотності дії у часі нормативно-правових актів втіленій у статті 5 ЦК України, відповідно до якої акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відтак для оцінки дійсності нотаріально посвідченого доручення від 11 жовтня 2003 року, на підставі якого діяв представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - при укладанні оспорюваного договору, застосуванню підлягає закон, що діяв на момент видачі цього доручення, який не передбачав недійсності довіреностей в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок, тоді як положення пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України Законом України №3415-IV від 09 лютого 2006 року не можуть бути застосовані до довіреностей, виданих до 02 березня 2006 року в силу імперативних положень закону про недопустимість зворотної сили закону. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 31 березня 2020 року№552-IX, що набрав чинності 01 липня 2021 року (далі – Закон №552-IX) , пункт 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України викладено в новій редакції, відповідно до якої заборону (обмеження) щодо відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення та недійсність виданих довіреностей на вчинення таких дій передбачено лише разі відчуження в землі на користь юридичних осіб.
Тобто на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки обмеження діяли лише в частині угод, укладених на користь юридичних осіб. 
За такого твердження позивачки про недійсність виданої нею довіреності на підставі Закону України №3415-IV є безпідставним через те, що цей закон не містить застереження щодо його поширення на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності.
Також при оцінці твердження позивача в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі про те, що видане ним у 2003 році доручення в частині уповноваження представників відчужити земельну ділянку є недійсним, оскільки суперечило діючому на той час законодавству щодо мораторію на такі дії, слід врахувати наступне.
Як вже було зазначено у цій постанові, за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. також постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено, що «вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)); […]
правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання;
саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору;
правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року».
Тому висновок про недійсність нотаріально посвідченого доручення позивача від 10 жовтня 2003 року може бути зроблений лише за наслідками розгляду відповідного позову судом.
У матеріалах справи, яка розглядається, відсутні докази, що доручення від 10 жовтня 2003 року, яке було видане ОСОБА_1 та посвідчено нотаріусом, було визнано недійсним в судовому порядку, отже це доручення є дійсним.
Не спростовують вищевикладеного і посилання представника позивача у суді апеляційної інстанції на рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 у справі № 3-189/2018(1819/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
Щодо посилань позивача на статтю 228 ЦК України як підставу для недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2023 року, то слід зазначити наступне.
Так, у пункті 44 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 вересня 2024 року у справі № 917/1173/22 зазначено, що «частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Застосовуючи частину 1 статті 228 Цивільного кодексу України, слід враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині 1 йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині 3 йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.
У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства, не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок.
Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.
Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них.
Кожен член суспільства, як колективного носія цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.
Разом із тим Верховний Суд України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 […] сформулював детальний висновок щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України (в контексті визначення терміну «публічний порядок»): […] відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільно
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо».
З огляду на викладене оспорюваний правочин, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, оскільки хоча і укладений щодо відчуження землі, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, але на підставі та відповідно до положень законодавства, яке діяло на день укладання оспорюваного договору, у передбаченій законом формі, а відтак, і не є таким, що порушує публічний порядок. При цьому як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, не наведено доводів на підтвердження спрямованості оспорюваного договору на порушення публічного порядку. 
Посилання апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції значного суспільного інтересу, який, на погляд позивача, має розгляд цієї справи, то викладений представником ОСОБА_1 опис подій про видачу мешканцями села Багачівка Первомайського району доручень на розпорядження та користування земельними ділянками, передання їх в довгострокову оренду, - не впливає на встановлення факту недійсності оспорюваного позивачем договору, оскільки не входить до предмету доказування у справі, яка переглядається. За такого, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано не взяв їх до уваги.
Також не підтверджено позивачем і відсутність його волевиявлення на укладання оспорюваного договору. Тобто відсутні підстави для визнання договору недійсним, які заявлені у позові.
За такого позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 21 грудня 2023 року, недійсним є недоведеними саме з таких підстав, а тому не підлягають задоволенню.
Посилання апеляційної скарги на недобросовісну поведінку повіреного ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги з огляду на вищевикладений у цій постанові висновок про те, що він є неналежним відповідачем у справі, а тому це не має правового значення для вирішення спору про недійсність договору від 30 квітня 2024 року за вказаних позивачем підстав позову.
Щодо доводів представника позивачки про те, що повірений не здійснив з розрахунок з ОСОБА_1 , оскільки не передав отримані за оспорюваним договором гроші в розмірі 184 800 грн. (відповідно до платіжної інструкції № 12622-2 від 21.12.2023 року – т. 1 а.с. 130), то ці обставини не відносяться до тих, що можуть викликати недійсність правочину, укладеного від імені сторони повіреним з третьою особою. Крім того, виданою позивачем довіреністю ОСОБА_3 були надані повноваження на отримання грошей по укладеним договорам, зокрема щодо розпорядження земельною ділянкою, та у будь-якому випадку питання виконання договору не впливає на його дійсність.
Разом із тим, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на наступне. 
Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції надавав оцінку спірним правовідносинам, зробив висновок про добросовісність ОСОБА_2 як набувача спірної земельної ділянки, аналізуючи, зокрема, положення статей 330, 388 ЦК України.
Так, стаття 388 ЦК України регулює підстави та визначає умови, за яких власник має право на витребування майна від добросовісного набувача (віндикація)
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У справі, яка переглядається, сторонами є позивач - продавець за договором купівлі-продажу земельної ділянки, та відповідачка – покупець за цим договором. Тобто між сторонами у справі існує цивільно-правовий договір, саме щодо дійсності якого виник спір.
У разі визнання договору недійсним рішенням суду або встановлення нікчемності правочину застосовується реституція (стаття 216 ЦК України).
Враховуючи викладене, положення статті 388 ЦК України не регулюють спірні правовідносини і суд першої інстанції помилково застосував їх при вирішенні справи. 
Оскільки суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у позові, натомість при цьому помилився у мотивах такої відмови, неправильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушивши вимоги процесуального закону, колегія суддів вважає, що на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
В силу частин 1 та статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що висновок суду про відмову у задоволенні позову залишений без змін, відсутні підстави для розподілу судом апеляційної інстанції судових витрат, які у цій справі покладаються на позивача. 

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В: 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Кравченко Олександром Сергійовичем, задовольнити частково.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В Коломієць 

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 27 квітня 2026 року