П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/9434/24	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
Дата і місце ухвалення: 12.01.2026, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі №400/9434/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо незарахування та/або часткового зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 з 01.07.2008 року по 30.06.2010 року включно до страхового стажу; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.07.2008 року по 30.06.2010 року включно у повному обсязі та зробити відповідний перерахунок пенсії (враховуючи розмір доплати за понаднормовий стаж) з дати першого призначення. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне встановлення судом обставин справи, неповне дослідження доказів та неправильне застосування норм матеріального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення спору. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01.07.2008 року по 31.12.2008 року спростовуються наданими до суду квитанціями про сплату єдиного податку за відповідний період та довідкою ГУ ДПС у Миколаївській області від 14.11.2023 №24759/6/14-29-50-05-02. 
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно погодився із частковим зарахуванням до страхового стажу періоду з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року, оскільки ним сплачувались страхові внески у складі єдиного податку у повному обсязі, а дохід за 2010 рік перевищував мінімальний розмір заробітної плати. 
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам щодо незарахування до страхового стажу періоду з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року та безпідставного застосування відповідачем показника 2093 грн замість 2361 грн при розрахунку доплати за понаднормовий стаж. 
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та з 17.11.2023 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Страховий стаж позивача, за даними пенсійної справи, становить 38 років 10 місяців 29 днів. 
За наданими до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області документами позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 17.09.2001 року по 30.04.2021 року. Періоди ведення підприємницької діяльності враховано до страхового стажу відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за періоди, щодо яких наявна інформація про сплату внесків, а саме: з 01.10.2001 року по 02.06.2008 року та з 01.01.2010 року по 30.04.2021 року. 
До страхового стажу позивача не враховано період підприємницької діяльності з 01.07.2008 року по 31.12.2009 року, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату страхових внесків за вказаний період. 
Період підприємницької діяльності з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року зараховано до страхового стажу не як повні місяці, а пропорційно сумі сплачених страхових внесків, оскільки розмір сплачених внесків був меншим за мінімальний страховий внесок. 
Не погоджуючись із незарахуванням та частковим зарахуванням вказаних періодів до страхового стажу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що страховий стаж після впровадження системи персоніфікованого обліку підтверджується насамперед даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до наявних у матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) у період з липня 2008 року по грудень 2008 року відсутні відомості щодо сплати позивачем страхових внесків, а тому відповідач правомірно не зарахував зазначений період до страхового стажу. 
Щодо періоду підприємницької діяльності з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року суд першої інстанції виходив із того, що сума сплачених позивачем страхових внесків була меншою за мінімальний страховий внесок, у зв`язку із чим відповідач обґрунтовано зарахував цей період до страхового стажу пропорційно сумі сплачених внесків, а не як повні календарні місяці. 
Також суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт сплати єдиного податку не є безумовною підставою для зарахування відповідного періоду до страхового стажу після впровадження системи персоніфікованого обліку, оскільки визначальним є факт сплати страхових внесків та наявність відповідних відомостей у системі персоніфікованого обліку. 
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем квитанції про сплату єдиного податку та довідка ГУ ДПС у Миколаївській області не спростовують відсутності у Реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків за спірний період та не підтверджують сплату страхових внесків у розмірі, достатньому для зарахування повних місяців страхового стажу у 2010 році.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Зазначене право гарантується, зокрема, системою загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, а також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачено страхові внески.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до даних системи персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження такої системи - на підставі документів та у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування з 01.07.2000 по 31.12.2017 за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.
Пунктом 4 Порядку №637 передбачено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування підтверджуються, зокрема, документами про сплату єдиного податку, платіжними дорученнями, квитанціями установ банків та іншими документами, що підтверджують сплату відповідних платежів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду надано квитанції про щомісячну сплату єдиного податку за період з липня 2008 року по грудень 2008 року, за весь 2009 рік, а також за період з січня 2010 року по червень 2010 року.
Крім того, у матеріалах справи містяться: звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку за І та ІІ квартали 2010 року; квитанції про щомісячну сплату єдиного податку у 2010 році; довідка Головного управління ДПС у Миколаївській області від 14.11.2023 №24759/6/14-29-50-05-02 щодо перебування позивача на спрощеній системі оподаткування, подання відповідної звітності та сплати єдиного податку. 
Вказаною довідкою ГУ ДПС також підтверджується, що позивач у період з 01.01.2007 року по 31.12.2011 року перебував на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку зі ставкою 130 грн на місяць та здійснював підприємницьку діяльність у спірні періоди.
Разом з тим суд першої інстанції, надаючи оцінку спірним правовідносинам, фактично обмежився виключно посиланням на відсутність у Реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків за окремі періоди та не надав належної оцінки поданим позивачем доказам сплати єдиного податку, податкової звітності та документам, що підтверджують фактичне здійснення підприємницької діяльності.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що недоліки ведення персоніфікованого обліку та неналежне адміністрування страхових внесків не можуть покладатися на особу та бути підставою для позбавлення її права на страховий стаж, зокрема такий підхід викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №643/20104/15-а та від 26.03.2020 у справі №414/1864/16-а зазначено, що за наявності належних доказів здійснення підприємницької діяльності та сплати обов`язкових платежів орган Пенсійного фонду не вправі формально відмовляти у зарахуванні відповідних періодів до страхового стажу виключно з підстав відсутності або неповноти відомостей персоніфікованого обліку.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції передчасно погодився із правомірністю незарахування до страхового стажу позивача періодів підприємницької діяльності з 01.07.2008 року по 30.06.2010 року без належного дослідження наданих позивачем платіжних документів, податкової звітності та довідки органу ДПС.
Колегія суддів враховує, що наданими позивачем доказами підтверджується здійснення ним підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування у спірний період, подання відповідної податкової звітності та щомісячна сплата єдиного податку.
При цьому відсутність або неповнота відомостей персоніфікованого обліку щодо зарахування страхового стажу не може покладатися на позивача та не може бути самостійною підставою для обмеження його права на пенсійне забезпечення.
Колегія суддів враховує, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт здійснення підприємницької діяльності та сплати обов`язкових платежів у спірний період.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до принципів загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та правової природи діяльності органів Пенсійного фонду України останні не повинні діяти виключно формально при вирішенні питань щодо реалізації особою права на пенсійне забезпечення.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що орган Пенсійного фонду України як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний сприяти особі у реалізації її права на пенсійне забезпечення, зокрема шляхом належного дослідження поданих документів, витребування необхідних відомостей та перевірки інформації, яка має значення для правильного вирішення питання щодо призначення чи перерахунку пенсії.
При цьому формальний підхід до оцінки документів та перекладення негативних наслідків неналежного ведення державними органами обліку на особу суперечить принципам добросовісності, розсудливості та пропорційності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
У даному випадку відповідач, отримавши від позивача документи щодо перебування на спрощеній системі оподаткування, податкову звітність та документи про сплату єдиного податку, не вжив належних заходів для перевірки та витребування необхідної інформації у контролюючих органів, обмежившись виключно посиланням на відсутність відомостей у Реєстрі застрахованих осіб.
Такий підхід не відповідає завданню адміністративного судочинства та обов`язку суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно і сприяти особі у реалізації гарантованого державою права на пенсійне забезпечення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, не надав належної оцінки поданим позивачем доказам та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для зарахування позивачу до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.07.2008 року по 30.06.2010 року.
Колегія суддів враховує, що наданими позивачем доказами підтверджується: перебування позивача на спрощеній системі оподаткування; здійснення ним підприємницької діяльності у спірний період; подання відповідної податкової звітності; щомісячна сплата єдиного податку; отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності. 
При цьому відповідачем не спростовано достовірність поданих позивачем документів та не надано доказів недійсності або неналежності таких доказів.
Щодо доводів відповідача та суду першої інстанції про те, що сума сплачених позивачем страхових внесків у спірний період була меншою за мінімальний страховий внесок, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Разом з тим відповідно до підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії включаються періоди ведення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.
Колегія суддів враховує, що позивач у спірний період перебував на спрощеній системі оподаткування, щомісячно сплачував єдиний податок, подавав відповідну податкову звітність та здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується матеріалами справи.
При цьому особливості адміністрування страхових внесків фізичних осіб-підприємців, які перебували на спрощеній системі оподаткування у 2008-2010 роках, не можуть покладатися на позивача та бути підставою для обмеження його права на пенсійне забезпечення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу, що при вирішенні питання щодо зарахування фізичним особам-підприємцям періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу підлягають врахуванню обставини перебування особи на спрощеній системі оподаткування, здійснення підприємницької діяльності, сплати обов`язкових платежів, а також наявні у справі документи, що підтверджують відповідні обставини. При цьому відсутність або неповнота даних персоніфікованого обліку не може автоматично позбавляти особу права на зарахування відповідного періоду до страхового стажу.
За таких обставин сам по собі розмір сплачених внесків, менший за мінімальний страховий внесок, не може бути достатньою підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу позивача без урахування усіх наданих ним доказів та особливостей правового регулювання діяльності фізичних осіб-підприємців на спрощеній системі оподаткування у відповідний період.
Колегія суддів також враховує, що недоліки адміністрування та ведення системи персоніфікованого обліку, а також відсутність окремих відомостей у Реєстрі застрахованих осіб не можуть покладатися на особу та бути підставою для обмеження гарантованого державою права на пенсійне забезпечення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності: з 01.07.2008 року по 31.12.2008 року; з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року; з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року. 
Водночас колегія суддів зазначає, що визначення остаточного обсягу страхового стажу, перевірка поданих документів, здійснення відповідних розрахунків та прийняття рішення щодо зарахування спірних періодів належить до компетенції органу Пенсійного фонду України.
З огляду на це належним способом захисту порушеного права у даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо зарахування позивачу до страхового стажу спірних періодів підприємницької діяльності з урахуванням висновків суду та наданих позивачем доказів.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а при поданні апеляційної скарги - 1816,50 грн.
З огляду на те, що апеляційна скарга призвела до скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення на користь позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат зі сплати судового збору у повному обсязі.
Керуючись статтями 9, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі №400/9434/24 - скасувати.
Прийняти у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів здійснення підприємницької діяльності: з 01.07.2008 року по 31.12.2008 року; з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року; з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути питання щодо зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності: з 01.07.2008 року по 31.12.2008 року; з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року; з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (код ЄДРПОУ 13844159) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3027 (три тисячі двадцять сім) гривень 70 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук